Майк Резник
Сантяго

Превод от английски: Росен Рашков, 1996

chitanka.info

„Сантяго“ е най-доброто произведение на Резник досега.

Майк твърди, че обича да разказва легенди и предания. В резултат и историите, и героите му са легендарни и митични. „Сантяго“ определено се включва в тази категория. В него има един приказен юнак като Сонгбърд — бивш революционер, ловец на награди с голямо сърце, както и Менмаунтин Бейтс — комарджия и жесток отмъстител за тези, които са го измамили. Има ги Ангела, най-смъртоносният от всички герои, готовата на всичко журналистка Въртю Маккензи, удрящият по амвона отец Уилям, който събира скалпове и дарява наградите си на бедните. Ексцентрични, абсурдни и великолепни до един.

Човек може веднага да долови силните усещания, характерни за американската граница, да види силните мъже на планините, пистолетните им двубои, тези Пол Буниан и Майк Финк сред звездите. Още от първата си страница до последната, книгата се чете като сборник с митове. Преди за Резник бяха характерни отделни легенди, в които той акцентираше на няколко от митичните си герои — негов запазен знак, но тук, в тази книга, Майк ги създава непрекъснато, безразборно и безкрайно очарователно.

Списание „Аналог“

Пролог

Казват, че баща му е бил метеор, а майка му — космически вятър, че жонглира с планетите все едно са перца и се бори с черните дупки, само за да възбуди апетита си.

Казват също, че никога не спи, че очите му горят по-ярко и от свръхнова, а гласът му е толкова силен, че може да изравни и планина. Наричат го Сантяго.

Далеч оттук, на Галактическия пръстен и почти в самия край на Външната граница, има планета на име Силвърблу[1]. Тя е воден свят с една шепа островчета, разпръснати из спокойния океан, покрил повърхността. Ако застанете на най-големия остров и погледнете нагоре към нощното небе, ще видите почти целия Млечен път, огромна блещукаща река от звезди, която оттук изглежда, че протича през половината вселена. Ако застанете през деня в западния край на същия остров, с гръб към водата, ще видите покрита с трева могила. На самия й връх се намират седемнайсет бели кръста и всеки носи името на добър човек — мъж или жена, — опитал се някога да колонизира този нежен свят. А под всяко име има един и същи надпис, повторен седемнайсет пъти:

Убит от Сантяго.

Към сърцевината на галактиката, където звездите са толкова близо една до друга, че през нощта е светло като ден, има една планета, наречена Валкирия[2]. Тя принадлежи към „предната охрана“, свят на порутени Търговски градове, пълни със съмнителни барове, хотели и публични домове. Тук изследователи, миньори и търговци от Вътрешната граница се събират да ядат, пият и разказват самохвалните си истории.

В най-големия от всички Търговски градове (който всъщност не е толкова голям) има и пощенска станция. Тя събира междукосмическите съобщения по същия начин, по който старите пощи са съхранявали писмата, написани върху лист хартия. Понякога съобщенията престояват тук четири-пет години и някои от тях се връщат към покрайнините на галактиката, но най-често те достигат до своя получател, макар и с голямо закъснение. В тази същата пощенска станция има и специална стена, на която са поместени имената и холограмите на опасни престъпници, за които се смята, че в момента се намират във Вътрешната граница. Това е и причината пощата да действа като магнит за „ловците на награди“. На стената винаги са изложени двайсет холограми, нито повече, нито по-малко. Двайсет лица на престъпници, а под всяко от тях — награда. Някои от тези имена остават по седмица, други — месец, а единици — година.

Само трима престъпници досега са успявали да се укрият от закона за повече от пет години. Двама от тях вече не са между живите, а третият фигурира на стената само като име — Сантяго. Холограма липсва, защото никой досега не е успял да види лицето му.

На колонизираната планета Сейнт Джоан, живее туземна хуманоидна раса, известна под името свейли. Там вече няма никакви колонисти — те напуснаха до един.

Близо до екватора на Сейнт Джоан — там, където преди е била колонията, — има черна ивица земя, дълга петнайсет километра и широка един, на която никога нищо няма да расте. Странно защо това не е съобщено от колонизаторите, а дори и да са го направили, вероятно докладът им е бил захвърлен в бюрото на някой от трийсетте милиарда бюрократи на Демокрацията. Но както и да е, ако попаднете някога на Сейнт Джоан и попитате свейлите как се е появила ивицата, те веднага ще се прекръстят (колонизаторите-евангелисти били много религиозни) и ще ви кажат, че това е знакът на Сантяго.

Даже и на селскостопанската планета Ранчеро, където никога не е било извършвано престъпление, дори и дребен обир, името му не е непознато. Смята се, че е висок малко над три метра и половина, с буйна оранжева коса, с грамадни черни зъби, които са пробили предните му устни и стърчат напред. Когато децата на планетата Ранчеро са непослушни, родителите им само споменават колко лоши деца е изял Сантяго за закуска и редът веднага е възстановен.

Странстващите поети и певци на Минотавър и Тезей, планетите-близнаци, кръжащи около Сигма Дракон — често посвещават песните си на него. В тях се споменава, че е на точно двеста и седемнайсет години, по-висок от камбанария и широкоплещест като хамбар, издръжлив пияч и голям женкар — изобщо Принц на крадците, който се различава от Робин Худ (друг техен любимец) най-вече по това, че граби еднакво и богати и бедни, а след това разпределя всичко само за себе си. Историите за неговите подвизи нямат край. Простират се от епичната му битка с хлордишащата Горгона до сутринта, когато слязъл в ада и се изплюл право в огнените очи на Сатаната. Рядко има ден, в който да не се добавят нови строфи към безкрайно разтегливата „Балада за Сантяго“.

И накрая на Делурос VIII, огромната централна планета на човешката раса и нервен център на Демокрацията, има единайсет държавни служби и хиляда триста и шест мъже и жени, натоварени със задачата да открият и унищожат Сантяго. Те не вярват това да е истинското му име, предполагат, че някои от приписваните му престъпления са извършени от други, почти сигурни са, че някъде в техните файлове все пак съществува негова снимка или холограма, която засега не е свързана с истинската му идентичност и като че ли това е всичко, което знаят за него.

Петстотин доклада дневно пристигат от други светове, две хиляди следи се проследяват годишно, щедри награди са обявени на половин милион планети, агенти са изпратени да го търсят, въоръжени с пари и всичко, което парите могат да купят, но все пак тези единайсет правителствени служби продължават да съществуват. Те дори надживяха смяната на три администрации и ще оцеляват и в бъдеще, докато тяхната мисия не бъде изпълнена.

Силвърблу, Валкирия, Сейнт Джоан, Ранчеро, Минотавър и Тезей, Делурос VIII: интересни и вълнуващи светове.

Но има една планета, тясно свързана с житейския гоблен на Сантяго. В самото сърце на Вътрешната граница се намира планетата Кийпсейк[3], дом или поне временно, на Себастиан Найтингейл[4] Каин, който мрази своето име, професия и живот — не непременно в този ред. Многократно се бе борил за онова, в което бе вярвал и никога не бе печелил. Вече нищо не учудва или вълнува въображението му, той няма близки и приятели и не търси такива. Себастиан Найтингейл Каин по всички критерии си остава един невзрачен и незначителен човек, но все пак нашата история трябва да започне с него, защото му е определено да играе главна роля в сагата на мъжа, известен само с името Сантяго.

[1] Silverblue (англ.) — сребърносиньо. — Бел.пр. ↑

[2] Валкирии (сканд. мит) — красиви млади жени, които избират воините, обречени да умрат в битките и ги отвеждат във Валхала. — Бел.пр. ↑

[3] Keepsake (англ.) — нещо, дадено за спомен. — Бел.пр. ↑

[4] Nightingale (англ.) — славей. — Бел.пр. ↑

Част първа
Книгата на Сонгбърд

1.

Жил Сан Питие е шеметен чекрък,

с очите на сокол, със стоманен юмрук.

За миг той ще изпие цял един галон

и където да иде, Смъртта е негов компаньон.

Никой досега не бе написал история на Вътрешната граница, затова Черния Орфей реши да я пресъздаде в музика. Нека кажем, че неговото име не беше наистина Орфей (макар наистина да бе негър). Носеха се слухове, че преди да се влюби, е бил аква-културист на системата Делурос. Момичето се казвало Евридика и той така се увлякъл по нея, че изоставил имението си и когато вече нямал какво да й даде, приел името Черния Орфей и прекарвал повечето от дните си в писане на сонети и любовни песни, посветени на нея.

А когато любимата му починала, Орфей взел решение да остане на Вътрешната граница и да пише епични балади за търговците, „ловците“, престъпниците и безделниците, с които се срещал. Всъщност, тук е станало традиция всеки да се смята за новодошъл и турист, докато Черния Орфей не добави към песента една, две строфи за него.

Но както и да е, Жил Сан Питие[1] сигурно му е направил силно впечатление, защото досега му е посветил цели девет стиха, което е ужасно много, ако си Омир за цели петстотин свята. Вероятно това се дължеше на стоманената му ръка. Никой не знаеше какво се бе случило с истинската, но един ден Жил се появи с лъскав стоманен юмрук на края на лявата си ръка, заяви, че е най-добрият ловец, който се е родил, излюпил, окучил и ожребил, а след това се зае да доказва, че не е далеч от истината. Както повечето ловци на награди, Жил Сан Питие спираше само на граничните планети и разбира се, като всички останали, ходеше по един и същи маршрут. Това беше причината сега да е на Кийпсейк, в търговския град Моритат и в кръчмата „Дрогерията на Джентри“. Точно в този момент Жил Сан Питие ядосано удряше по дървения бар със стоманения си юмрук в очакване да бъде обслужен.

Старият Джеронимо Джентри, който беше прекарал трийсет години в изследване на планетите от Вътрешната граница, преди да зареже всичко и да открие кръчма с публичен дом на Моритат, където внимателно изпробваше всеки продукт, преди да го предложи на клиентите си, се приближи с пълна бутилка алтаирски ром. Жил Сан Питие се протегна да я вземе, но старецът бързо отдръпна ръката си.

— Цените се покачиха напоследък… — многозначително подхвърли той.

Питие извади от джоба си пачка банкноти и ги тръшна пред него.

— Я виж ти, долари от Мария Тереза! — кимна одобрително Джентри и постави бутилката на бара. — Откъде ги изрови? Рядко ги виждам.

— Системата Корвус.

— Свършил си малко работа там, а?

Жил Сан Питие се усмихна мрачно.

— Аха. Малко. — После извади от джоба на ризата си три обяви със снимките на братята Сулиман, които до тази сутрин бяха висели на стената в пощата. Сега грозните физиономии бяха зачеркнати с по един голям, червен X.

— Какво, и тримата ли?

— Да.

— Застреля ли ги или използва това? — старецът посочи стоманения му юмрук.

— Да.

— Какво да?

— Да, застрелях ги или използвах това.

Джентри вдигна рамене.

— Скоро ли ще тръгваш пак?

— След няколко дни.

— И накъде този път?

— Това си е моя работа.

— Мислех само да ти дам един приятелски съвет.

— Например?

— Ако мислиш да ходиш към Претийп IV, откажи се. Сонгбърд[2] току-що се върна оттам.

— Искаш да кажеш Себастиан Каин?

Джентри кимна.

— Имаше доста пари, така че предполагам е намерил онова, което е търсел.

Жил се намръщи.

— Явно ще трябва да си поговоря малко с него. Системата Претийп има знак „Чупка!“

— Така ли? Че откога?

— Откакто аз го поставих. И няма да оставя някакъв си ловец на глави да бракониерства и да прибира плячката наготово. Къде мога да го открия?

— Тук.

Жил Сан Питие извърна глава, за да огледа салона. Комарджия с побелели коси, облечен в ослепително нови дрехи от блестяща лъскава материя стоеше на далечния край на бара и изглежда, че му вървеше. Млада жена с меланхолични очи беше седнала сама на масата в ъгъла. В полутъмната кръчма се намираха двайсетина мъже и жени, които тихо разговаряха на групи или мълчаливо отпиваха от чашите си.

— Не го виждам.

— Рано е, но ще дойде.

— Откъде си толкова сигурен?

— Само аз имам пиячка и толкова хубави момичета в Моритат. Къде другаде мислиш, че ще отиде?

— Има твърде много други планети наоколо.

— Така е, но човек се уморява от това безкрайно разнообразие. Питай мен най-добре, бил съм къде ли не.

— Какво търсиш тогава на Границата?

— Омръзнаха ми тълпите хора, тук те са много по-малко. А стане ли ми тъжно и самотно, моите дами са винаги при мен. Виж, ако искаш да чуеш историята на моя живот, ще трябва да си купиш няколко бутилки от най-доброто ми пиене. После ще се преместим оттук в някоя от задните стаи и ще започна с глава първа.

Ловецът на награди се пресегна към бутилката.

— Мисля, че ми е добре и без твоята история.

— Ей, само да знаеш какво изпускаш. Направил съм дяволски интересни неща, виждал съм гледки, които дори убиец като теб не е и сънувал.

— Някой друг път.

— Ти губиш — вдигна рамене Джентри. — Искаш ли чаша за рома?

— Не ми трябва.

Жил Сан Питие надигна бутилката, отпи няколко големи глътки и избърса уста с опакото на ръката си.

— Кога мислиш, че ще дойде?

— Ще имаш време за едно бързо, ако за това ме питаш. Дай ми само минутка да видя дали моите най-нежни цветя не са заети… — Изведнъж Джентри замръзна, вперил очи във вратата. — Опа-а, ето го, тъкмо влиза. Изглежда, че ти е писано още малко да изкараш без любов. — Той помаха с ръка към новодошлия. — Как си, Сонгбърд?

Високият, слаб мъж с изпито лице и тъмни, изморени от живота очи се приближи към бара. Якето и панталоните му бяха в някакъв неописуем нюанс на кафявото и техните многобройни джобове бяха пълни с безформени издутини, които можеха да значат абсолютно всичко тук, на Границата. От цялото му облекло изпъкваха единствено обувките, но не защото бяха нови, а напротив — бяха удивително стари и грижливо пазени от случайно попадане на боя върху тях.

— Името ми е Каин и ти го знаеш.

— Да, ама никой не те нарича така.

— Ще ми казваш Каин, ако искаш да говоря с теб.

— Но в песните на Черния Орфей ти си Сонгбърд — настоя упорито Джентри.

— Виж какво, аз не мога да пея, не съм птица и не ме интересува как ме нарича някакъв некадърен певец.

— Е, добре, щом толкова настояваш. Между другото, какво ще пиеш?

— Той ще пие алтаирски ром като мен — намеси се Жил Сан Питие.

— Това ли ще пия? — обърна се към него Каин.

— Да, аз черпя. — Ловецът на награди вдигна пълната бутилка. — Хайде, Себастиан Каин, ела да седнем на някоя маса. Искам да си поговорим.

Каин го изгледа как се отдалечи към средата на салона, поколеба се за момент, но после сви рамене, надигна се от бара и го последва.

— Чух, че си извадил късмет на Претийп IV — обади се първи Жил Сан Питие, когато двамата се разположиха един срещу друг.

— Късметът няма нищо общо с това. — Каин се изтегна назад в удобния си кожен стол. — Разбрах, че и ти не си се посрамил.

— Не съвсем, играх нечестно.

— Какво искаш да кажеш?

— Наложи се да застрелям третия, а предпочитам да ги довършвам с това. — Жил Сан Питие вдигна нагоре стоманения си юмрук. — Твоят човек създаде ли ти проблеми?

— Малко.

— Преследвал си го надалече?

— Не много.

— Май не си най-сладкодумния разказвач, който някога съм срещал.

— Приказките са без стойност, само губене на време.

— Не винаги. Хари Сулиман ми предложи трийсет хиляди кредита, за да му пощадя живота.

— И?

— Благодарих му за офертата, осведомих го, че главата му вече е оценена на петдесет хиляди и му я напълних с олово.

— А после му измъкна и трийсетте хиляди и ги предаде на властите като добросъвестен гражданин — подигравателно допълни Каин.

Жил Сан Питие се намръщи.

— Ако щеш вярвай, но нищо не съм му взел. Това копеле имаше в себе си само някакви мизерни две хиляди кредита.

— Хм, изглежда, че и престъпниците вече нямат достойнство.

— Никакво. Не можах да простя на това копеле, че ме лъже така нагло. Кажи ми, Каин, накъде мислиш да тръгваш сега?

— Професионална тайна. Знаеш много добре, че не бива да питаш.

— Така е — съгласи се Жил Сан Питие. — Но и аз, както всеки, понякога нарушавам професионалната етика. Например, ти знаеше, че не трябва да убиваш на Претийп IV, но все пак си го направил.

— Човекът, който преследвах, отиде там — спокойно отвърна Каин. — Не съм искал да действам непочтено, но четири месеца труд щяха да ми отидат на вятъра, само защото си мислиш, че имаш нотариален акт за цялата звездна система.

— Аз открих и разработих тази система, Каин. Дал съм и име на всяка нейна планета. Все пак, отговорът ти ме задоволява и ще простя нарушението, което си извършил, пресичайки границите ми.

— Не съм те молил да ми даваш оправдателна присъда.

— Прощавам ти по собствено желание, но само този път. Ала не е зле запомниш, че тук, на Границата има правила, които трябва да се спазват.

— Така ли? Изобщо не съм забелязал.

— Въпреки това те съществуват и са създадени от хора, които изискват спазването им.

— Ще го имам предвид.

— Постарай се да го направиш.

— Или какво, ще ми пръснеш главата с металната си ръка?

— И това е възможно.

Каин се ухили широко.

— Какво ти е толкова смешно? — попита Жил Сан Питие.

— Ти си ловец, нали?

— Е, и?

— Ловците на награди не убиват безплатно, трябва да намериш някой да ти плати.

— Случаят е друг, аз трябва да защитавам това, което е мое. Искам да съм сигурен, че си ме разбрал добре. Ако още веднъж те хвана да се шляеш на моя територия, ще се наложи да ми опиташ удара. — Жил Сан Питие стовари юмрука си върху масата и на нея се образува голяма вдлъбнатина. — А мога да те уверя, че той е достатъчно силен.

— Щом казваш.

— Тогава гледай да отбягваш Претийп.

— Не ми е известно там да ме чака някаква неотложна работа.

— Това не е точният отговор, който исках да чуя.

— Предлагам ти да се задоволиш с него, защото е най-добрият, който ще получиш.

Жил Сан Питие го гледа втренчено около минута, но накрая сви рамене.

— Може да минат години, преди някой да реши отново да се скрие там. През това време няма причина да не се държим приятелски един с друг.

— Напълно си прав, винаги съм искал да живея в разбирателство с колегите си — сговорчиво се съгласи Каин.

— Хм, избрал си грешна професия, ако наистина мислиш така.

— Може и да си прав.

— Е, както и да е. Ще говорим ли?

— За какво?

— Как за какво? За какво си говорят двама ловци, когато седнат с бутилка ром на масата?

Така започна и разговорът им за Сантяго.

Говориха за планетите, които вероятно беше посетил, за престъпленията, които може би беше извършил. Бяха чули за обира в минната колония на Бимор VIII, но и двамата се отнесоха скептично. Сантяго едва ли би си губил времето за подобни дреболии. Обсъдиха и ограбването на керван товарни автоматични кораби около Антарес. Каин твърдеше, че това със сигурност е дело на Сантяго, а Жил му опонира с предположението, че по същото време е ръководел тройното политическо убийство на Дорадус IV. Размениха информация на кои планети са били те, а и другите ловци напоследък, без да открият и следа от него.

— Е, кой е по петите му сега? — попита Жил Сан Питие, когато свършиха с небивалиците.

— Всеки.

— Исках да кажа, напоследък?

— Чух, че Ангела се е преместил в този район.

— А защо мислиш, че е тръгнал след Сантяго?

Каин само го погледна, без да отговори.

— Глупава забележка — призна Жил Сан Питие. — Ангела е може би най-добрия сред нас.

— Всички така казват.

— Доколкото знам, той работеше само на Външната граница, далеч зад Пръстена.

— Значи е решил, че Сантяго вече не е там.

— Хм, мога да ти изброя един милион места, където знам, че Сантяго го няма. Какво е накарало Ангела да дойде насам? Да не би да има информация?

Каин вдигна рамене.

— Всичко е възможно.

— Вероятно е така — замислено продължи Жил Сан Питие. — Не би прекосил половината галактика, ако не е имал сериозна причина. А къде ли му е базата?

— Има толкова много планети, избери си една.

— И все пак, заслужава си да го открие човек. Ангела със сигурност знае нещо.

— Дори и да го откриеш, едва ли ще говори с теб.

— Мисля, че ще говори. Единственото, за което ловците не лъжат, е Сантяго. Докато той е жив, ние ще изглеждаме жалки и безпомощни в очите на хората.

— Може Ангела да не мисли като теб. Все пак идва от съвсем друго място.

— Е, тогава ще се наложи да му обясня някои основни правила — заяви Жил Сан Питие.

— Желая ти успех.

— А не искаш ли да дойдеш с мен и заедно да го потърсим?

— Работя винаги сам.

— Аз също. — Жил Сан Питие си спомни, че има бутилка с ром и отпи една голяма глътка. — А къде чу за него?

— Бях на системата Меритония.

— Мисля тогава да тръгна натам към края на седмицата. — Жил Сан Питие се изправи на крака. — Беше ми много приятно, че си побъбрихме.

— Благодаря за рома — отвърна му мрачно Каин, загледан в празната бутилка, от която почти не беше пил.

— За теб винаги, колега. Само направи усилие да избягваш Претийп. Ще ми е много неприятно да ти давам нагледен урок как наказвам нарушителите на частната ми собственост.

— Наистина ли ще ти е толкова неприятно?

— Ако говорим сериозно, не чак толкова.

Отговор не последва и минута по-късно Жил Сан Питие остави празната бутилка, заедно с достатъчно пари, за да плати още една за Каин, обеща на Джентри, че ще намине отново и ще опита и другите му артикули, а после излезе от бара. Мракът и горещият влажен въздух на Моритат го подсетиха, че е гладен и той тръгна да търси подходящо място за вечеря.

Джентри привърши с обслужването на момичето с меланхоличните очи, след което донесе нова бутилка на масата на Каин.

— Какво пък е това?

— Нещо, което приготвят на Алтаир — отвърна старецът. — По вкус напомня джин.

— Аз не обичам джин.

— Знам — ухили се Джентри. — Затова и съм толкова сигурен, че ще ме поканиш да го изпием заедно.

Каин въздъхна тежко.

— Хайде, сядай, старче.

— Благодаря, нали нямаш нищо против, ако седна? — Джентри внимателно се отпусна на стола срещу Каин, отвори бутилката и отпи една глътка. — М-м, хубаво нещо. Вземи, опитай.

— Знаеш ли, че можеш да си спестиш дяволски много пари, ако не купуваш чаши. Като гледам, никой наоколо не ги използва.

— Парите никога не са били проблем за мен, а от това, което чувам, и ти заработваш добре.

Каин не каза нищо и старецът отново надигна бутилката.

— Спомена ли ти Безмилостния да не ходиш на Претийп?

Каин кимна.

— Ще му обърнеш ли внимание?

— До следващия път, когато имам работа там.

Джентри се засмя.

— Много добре, Сонгбърд, харесваш ми. Старият Стоманен юмрук вече се мисли за по-голям от панталоните си.

— Омръзна ми да ти казвам, че името ми не е Сонгбърд.

— Ако не искаше да ставаш легенда, не трябваше да идваш на Границата. Знаеш ли, че след двеста години хората ще те помнят само с това име?

— След двеста години няма да ми се налага да ги слушам.

— Има и още нещо — продължи старецът. — Сонгбърд не е обявен за издирване. А холограмата на Себастиан Каин съм я виждал на стената.

— Това беше много отдавна.

— Не се защитавай, пред мен поне няма нужда. Аз съм стар човек, виждал съм обявени награди за главите на повечето ловци, но това изобщо не ме засяга, аз съм в друг бизнес. По дяволите, дори ей сега Сантяго да дойде и да поиска една от моите птички, веднага ще му предложа най-добрата.

— Доколкото знам, вече е идвал веднъж.

— Хорски приказки. Той е човек, който не може да остане незабелязан.

— Висок над три метра, с оранжева коса? — попита иронично Каин.

— Ако тръгнеш да търсиш подобен човек, сигурно ще мине много, много време, преди да се видим отново.

— А как мислиш, че изглежда?

Старецът се замисли и отново надигна бутилката.

— Не знам — призна той. — Но в едно съм сигурен. Има такъв белег — описа с пръст върху масата буквата S — на дясната ръка.

— Как не.

— Вярно е! — разпали се Джентри. — Познавам човека, който го е видял с очите си.

— Глупости. Никой не го е виждал или поне, ако го е срещал, не е знаел, че е той.

— Така си мислиш ти, но този мъж е прекарал в затвора няколко седмици с него.

Каин изглеждаше отегчен.

— Старче, Сантяго никога не е бил арестуван. Ако беше, всички щяхме да знаем как изглежда.

— Не им е било известно кого са хванали.

— А твоят приятел как е научил тогава?

— Бандата на Сантяго нахлула в затвора, за да го освободи и един от хората му го извикал по име.

— Празни приказки.

— Виж какво, седнал съм тук да ти предлагам услуга, а ти си вириш носа. Имаш дяволски късмет, защото ако бях по-млад, щях да ти покажа как постъпвам с грубияните.

— За каква услуга говориш?

— Мислех си, че ще се заинтересуваш кой е моят приятел и къде можеш да го откриеш.

— Има още една дузина ловци, които са ти постоянни клиенти, защо реши точно на мен да дадеш тази информация?

— Ами знаеш ли, думата „дадеш“ не е най-точната — ухили се Джентри. — За такова име, за името на човек, който е прекарал известно време със Сантяго, ще трябва да се заплати някаква сума.

— Може би.

За момент настъпи мълчание.

— Все още не съм чул твоето предложение.

— Да се върнем към въпроса ми — каза Каин. — Защо избра точно мен?

— О, не си мисли, че си само ти. Преди два месеца продадох информацията на Барнаби Уилър, но по тайния канал разбрах, че някакъв тип го очистил. Миналата седмица предложих същата сделка на Макдугъл Миротвореца, но той пък не пожела да се изръси. Ако и с теб не излезе нищо, ще се опитам да изкуша и стария Стоманен юмрук, преди да се е възползвал от някое от моите бедни, невинни създания. — Джентри се ухили. — Както виждаш, еднакво лоялен съм към всички свои клиенти.

— Но Сантяго го преследват вече повече от трийсет години. Ако наистина имаш информация, която си струва парите, защо си чакал толкова дълго?

— Да ти кажа право, нямам нищо против Сантяго. Никога не ми е причинявал зло. А и колкото повече време остане на свобода, толкова по-дълго и вие ловците ще киснете на Границата, за да го търсите. А колкото по-дълго стоите тук, толкова повече пари ще похарчите в „Дрогерията на Джентри“.

— И какво обърна така сърцето ти?

— Чух, че Ангела се е преместил от тази страна. Не искам някой пришълец да прибере наградата.

— А защо мислиш, че ще успее? — попита Каин.

— Знаеш какво разправят за него, че е най-добрият. Мога да се обзаложа, че Черния Орфей ще напише поне още двайсетина стиха, когато се срещне с него. Така, че… — Старецът надигна бутилката. — Обичам да залагам на сигурно. Ако Ангела вземе парите, веднага ще си тръгне, а ако го направиш ти, сигурен съм, че една голяма част ще оставиш при мен.

— Ако не се оттегля.

— О, ти няма да се оттеглиш — убедено заяви Джентри. — Хора като теб, Ангела, Сан Питие прекалено обичат да убиват, за да се откажат. Това е в кръвта ви, превърнало се е в начин на живот.

— Аз не обичам да убивам — възрази Каин.

— Сега ще ми кажеш, че се налага да убиваш, защото имаш нужда от пари — каза старецът със сарказъм. — Това съм го чувал от всички ловци.

— Не.

— Така ли? Тогава ти си първият честен човек, когото познавам. Я ми кажи тогава, колко души си убил, преди да станеш ловец? Ей така, без пари. Двама, трима?

— Повече, отколкото можеш да си представиш.

— Войник ли си бил?

Каин помълча преди да отговори.

— Някога си го мислех, но се оказа, че греша.

— Това пък какво означава?

— Няма значение, минали работи. — Каин се надигна леко и изпъна краката си под масата. — Добре, да чуя какво ще ми поискаш за името.

— С каква валута ще работим?

— С каквато предпочиташ.

— Ами предполагам, че кредити ще свършат работа, въпреки че не бих се отказал от Бонапартски франкове или долари от Мария Тереза, ако ти се намират.

— От десет години не съм виждал Бонапартски франкове, едва ли са вече в обращение.

— Ами, има ги още на системата Биндер.

— Хайде, да не губим време. Колко искаш в кредити?

— Мисля, че десет хиляди ще са достатъчни.

— Какво?! За името на човек, който не си сигурен дали е видял Сантяго преди десет или двайсет години? — Каин поклати глава. — Прекалено много е.

— Не и за теб — каза Джентри. — Разбрах колко си взел за последния, който си пречукал.

— Ами ако твоят приятел е мъртъв или се окаже, че не е виждал Сантяго?

— Тогава ще ти дам едномесечен безплатен пропуск за моята градина. Ще можеш да наторяваш цветята ми, когато пожелаеш.

— Снощи посетих градината ти, има нужда от плевене.

— О, престани да хленчиш, Каин. Откога си на Границата?

— Вече единайсет години.

— И през това време да си срещал някой, който е виждал Сантяго? Не си, нали? Сега ти предлагам нещо, дето не си го и сънувал и то за мизерна част от парите, които си прибрал от Претийп, а ти се пазариш като дабихски търговец на кожи! Ако само ще си седиш на стола, ще обиждаш най-красивите създания на Границата и ще спориш със стареца, който е неспособен да ти отвърне, няма да можем да се споразумеем.

Каин го изгледа за момент, после заговори:

— Знаеш ли какво? Ще ти дам двайсет хиляди…

— Има някаква уловка — рече с подозрение Джентри.

— Има едно условие — отвърна Каин. — Да не казваш името на никой друг.

Джентри се намръщи.

— Никога ли?

— За шест месеца.

— Намали на четири.

— Съгласен съм, но ако ме излъжеш, моли се Бог да е милостив към душата ти, защото аз няма да бъда.

— Хей, нямам никаква причина да те лъжа. Само двама от вас очаквам да пристигнат в следващите четири месеца. Единият по всяка вероятност е мъртъв, а другият едва ли ще има толкова пари. Не всички си вършат работата като теб и Сан Питие.

— Добре. Къде да открия този човек?

— Още не съм видял парите.

Каин измъкна от джоба си пачка банкноти и отброи първите двайсет. Джентри ги взе, внимателно ги изследва една по една срещу светлината, накрая кимна и ги пъхна в джоба си.

— Чувал ли си някога за Порт Етранже?

— Не. Къде се намира?

— Това е седмата планета на системата Билърмейн. Човекът ще бъде там.

— Името му?

— Стърн.

— А как ще го открия?

— Само кажи на някой, че го търсиш. Той сам ще те намери.

— Как изглежда?

— Много приятен тип, стига да свикнеш с някои негови чудатости.

— Като например?

— Ами пие прекалено, лъже на карти, не е особено любезен към хора и животни, стопроцентово мрази жените и свещениците, известен е и с това, че често си има проблеми с полицията. Но общо погледнато, не е по-лош от повечето, които се навъртат тук и дори може би е по-стока от някои.

— Да му кажа ли, че ти ме пращаш?

— Стига да го накараш да те изслуша — каза Джентри. — Кога мислиш да тръгнеш?

— Тази вечер — изправи се Каин.

— По дяволите, знаех си! Щом толкова бързаш, щеше да дадеш и трийсет хиляди.

— Не бързам за никъде, просто няма причина да оставам тук.

— Разполагам със седем прекрасни причини да останеш. Всичките са грижливо подбрани и обучени от любимото дете на Моритат, тоест от мен.

— Сигурно другия път.

— И къде мислиш да похарчиш останалите си пари?

— За мен по-важно е дали всичко, което ми каза, е истина. — Каин тръгна към вратата, но после се спря замислен. — Между другото, предполагам, че твоят приятел Стърн ще иска да му бъде заплатено за това?

— Ами, сигурно. Щом човек веднъж е продал душата си на дявола, после цял живот събира пари с надеждата да си я откупи. — Джентри се разсмя с удоволствие. — Приятно прекарване, Сонгбърд.

— Не ме наричай така.

— Знаеш ли какво, донеси тук главата на Сантяго, а аз ще опра пистолет в челото на Черния Орфей и ще го накарам да ти каже правилно името.

— Дадено.

[1] Sans Pitie (фр.) — безмилостен. — Бел.пр. ↑

[2] Songbird (англ.) — пойна птица. — Бел.пр. ↑

2.

Той е Джонатан Джеръми Джакобар Стърн,

има сласт в сърцето и пари за горене.

Твърде стар е за промяна и див за учене.

Това е Джонатан Джеръми Джакобар Стърн.

Казват, че Черния Орфей срещнал Стърн в почивния му ден, защото на практика той никога не е спирал да се променя. Дори е станал толкова различен, че малко хора биха го познали. Животът му започнал като син на миньор и проститутка, а преди да свърши, той станал крал на системата Билърмейн. В този промеждутък от време Стърн се научил да играе комар и бил блестящ в това, разбрал как да краде и дори станал експерт, научил се как да убива и между другото известно време бил ловец и накрая усвоил най-важния си урок, който пък бил, че щом е крал без наследници, не трябва да остава с гръб към никого.

Никой не може да ви каже защо толкова мрази свещениците. Говори се, че свещеник го е предал на властите първия път, когато посетил затвора. Други подшушват, че веднъж като бягал от преследвачите си, помолил двама свещеника да пазят имуществото му. А когато се върнал, намерил само бележката:

„Синко, разкай се за греховете си. Амин.“

Виж, да разбереш защо мрази жените е къде, къде по-лесно. Стърн бе израсъл в публичен дом и нищо чудно, че единствените жени, с които беше живял, излизал или срещал бяха точно от същия вид. Той бил човек с огромен апетит и трудно успявал да се откъсне от тях. Напразно се опитвал да се убеди, че техният интерес към него не е толкова студен и пресметлив, колкото неговият към тях.

Много хора подшушват, че това е и истинската причина да отвори магазин в Порт Етранже. След като не можел да контролира страстта си към жените, решил, че може да мине и без тях. Така изнамерил тази планета с поизостанало хуманоидно население, което с охота позволявало да извършва там ужасни престъпления, за някои от който просто няма думи.

Самият Порт Етранже има дълга и разнообразна история. Започва като минна колония, след това става лъскав курортен комплекс, по-късно — поправителна колония със свободен режим и най-накрая — изоставен и пустеещ свят. Когато Стърн се преместил и установил базата си в някога луксозния хотел, той привлякъл част от населението в Търговски град, а на останалите позволил да тънат в мизерия и разруха. Въпреки че тук имало добри условия за развитие на селското стопанство, жителите на града внасяли цялата необходима им храна от съседните планети. А когато жените останали по-малък брой от мъжете, започнали да внасят и тях. Докато Стърн не го забранил.

Цялата тази информация Каин научи още през първия си час на Порт Етранже. Приземи кораба си на местния космодрум, защото само по-големите планети, като Делурос VIII и Лодин IX, имаха орбитални хангари и совалков транспорт до повърхността. Нае си стая в по-големия от двата функциониращи хотела и влезе в една подземна кръчма, която беше забелязал на влизане.

Вътре се оказа пренаселено и въпреки хромираните маси и изящно изработените столове, останали от предишните славни дни, беше мръсно, опушено и неприветливо както във всеки друг бар на Търговските градове. Единственото свободно място се оказа на една от малките крайни маси. Там вече седеше нисък, слаб мъж с буйна рижа коса.

— Имаш ли нещо против, ако седна при теб? — попита Каин.

— Не, заповядай. — Той огледа изпитателно Каин. — Не си тукашен, нали?

— Не, току-що пристигам. Търся един човек и се чудя дали не можеш да ми го посочиш?

— Той не е тук в момента.

— Но ти дори не чу кого търся.

— Е, ако не е Джонатан Стърн, сигурно това ще е дяволски интересна история. Всички, които идват на Порт Етранже, търсят само него.

— Прав си, Стърн е.

— Виждаш ли? Сега ще съобщя, че го търсиш. Имаш ли име?

— Каин, Себастиан Каин. Кажи му също, че Джеронимо Джентри ме праща.

— Приятно ми е да се запознаем, Каин — мъжът му протегна дългата си, бяла ръка. — Аз съм Халфпени[1] Теруилиджър. — Той очакваше, че името му ще предизвика някакъв въпрос, но Каин не реагира и Теруилиджър се изправи на крака. — Ей сега ще се върна.

Той отиде с бързи крачки до бара, поговори с бармана и пак дойде на масата.

— О’кей, вече знае, че го търсиш.

— А кога ще мога да го видя?

— Когато той реши.

— Скоро ли ще стане това?

— Ами, зависи. Дължи ли пари на този Джентри?

— Не, не вярвам.

— Тогава по-вероятно да е скоро, отколкото късно. — Теруилиджър извади една колода карти. — Искаш ли да си опиташ късмета, докато чакаш?

— Предпочитам да ми разправиш нещо повече за Стърн.

— Не се и съмнявам. Какво ще кажеш ти да залагаш с пари, а аз с късчета от неговия живот. Загубя ли, разказвам ти нещо за него.

— Защо просто не ти дам двайсет кредита за онова, което искам да знам и да приключим — предложи Каин.

— Не, няма да стане. Аз съм комарджия, а не някакъв си търговец.

— Ако залагам по кредит на игра, скоро едва ли ще станеш богат.

Теруилиджър се ухили широко.

— Знаеш ли, когато за първи път хванах картите, заложих половин новошотландско пени. Към края на играта с това пени вече бях спечелил около два милиона паунда. Така си и получих прякора. Разбира се, следващата седмица загубих всичко, но ми беше ужасно забавно. Никой, никога в цялата галактика не е имал по-голям късмет от мен тогава. Жалко само, че повече не се повтори.

— И кога се случи това?

— Преди малко повече от дванайсет години. Ама още си спомням как се почувствах. Същото е като да си за първи път с жена, само дето продължи много по-дълго — шест дни и пет нощи. Затова сега, когато залагам, винаги започвам от малко, така показвам и уважението си към миналото. Ако искаш, по-късно ще вдигнем залозите.

— Добре, но ако ги покачим, ти с какво ще отговориш?

Теруилиджър се почеса замислено по главата.

— Ами предполагам, че ще чуеш и някой от слуховете за Стърн. Те и без това са по-интересни, особено ако се отнасят до фали.

— Какво е това?

— Така се казват местните обитатели. Публична галактическа тайна е, че нашият приятел Стърн има доста странни вкусове.

— Остави клюките, засега искам само факти. — Каин кимна към картите. — Хайде, ти раздаваш.

Играха и говориха около час и най-накрая Каин знаеше малко повече за Стърн, а Теруилиджър беше забогатял с около четирийсет кредита.

— Знаеш ли, още не си ми казал защо искаш да го видиш — отбеляза комарджията.

— Нужна ми е информация.

— Кого смяташ да убиеш?

— Защо мислиш, че искам да убивам някого?

— Ами, личи ти от пръв поглед. Забрави ли, че съм комарджия? Работата ми е да разчитам лица, а на твоето пише, че си ловец.

— А ако ти кажа, че съм журналист? — попита Каин.

— Ще ти повярвам. Не обичам да се карам с ловци.

Каин се засмя.

— Кажи ми тогава нещо за лицето на Стърн.

— А-а, при него е трудна работа, прекалено дълго време е бил с фали и почти нищо човешко не му е останало.

— А как изглеждат тези фали?

— Или много добре или много странно. Зависи.

— От какво?

— Колко време си бил сам — отвърна Теруилиджър.

— И все пак, не ми каза как изглеждат.

Теруилиджър се ухили и размеси картите.

— Да вдигнем малко залозите?

— Не. Интересува ме Стърн, а не фали.

— Може да стане обратното, ако ти кажа какво правят.

— Хорски приказки.

— Не, житейски опит.

Каин повдигна едната си вежда.

— Останах с убеждението, че не ги харесваш.

— На всеки е позволено да опита нещо ново веднъж или два пъти. Това, което не разбирам, е манията.

— Не мисля да оставам тук дълго, така че нито ще опитвам, нито ще се пристрастявам. Хайде да оставим картите, стига сме играли.

— Но защо? Винаги мога да ти кажа нещо, за което си струва да играем. Срещу петдесет кредита на ръка ще разбереш, например, къде са братята Сулиман.

— Закъснял си. Миналата седмица ги очистиха.

— Какво?! И тримата ли?

Каин кимна.

— По дяволите! — изруга Теруилиджър. — Добре, срещу сто кредита ще ти кажа кой е новият ви конкурент в тази област.

— Ако говориш за Ангела, знам вече за него.

— Хм, изглежда, че новините наистина пътуват бързо.

— Виж какво, Халфпени, давам ти хиляда кредита, ако имаш някаква нова информация за Сантяго.

— Ти и още петстотин човека — комарджията поклати глава. — Ей това не мога да го разбера, как може още да е на свобода, като от толкова години всички го преследвате.

Към масата се приближи барманът.

— Ти ли си Каин?

— Да.

— Той те чака.

— Къде да го намеря?

— Ще те заведа — услужливо се обади Теруилиджър.

Барманът кимна и се отдалечи.

— Последвай ме — каза комарджията и се изправи.

Излязоха през страничната врата на бара, пресякоха прашния път, който изглежда някога бе служил за главна магистрала и се насочиха към по-малкия от двата хотела на Порт Етранже.

Каин последва Теруилиджър през фоайето, някога вероятно ново и елегантно, а сега старо и неугледно. Лъскавите, хромирани колони бяха потъмнели и покрити с петна, системата с постоянно сменящи се светлини бе излязла от синхрон с атоналната музика, а входната врата остана повече от минута отворена, след като бяха преминали през нея.

Приближиха се към редица асансьори и Теруилиджър извика последния с тиха команда.

— Този ще те закара при него.

— Какъв е номерът на стаята?

— Той е заел целия етаж. Като направиш една крачка, ще се озовеш в центъра на приемната му.

— Благодаря.

Каин влезе в кабинката и вратата мигновено се затвори. Спомни си, че не знае и номера на етажа, но асансьорът потегли и спря след няколко секунди. Каин направи няколко крачки и попадна в пищно украсен дворцов салон. Изглеждаше най-малко петдесет метра широк и двайсет дълъг. Все пак вътре не беше просторно, защото всяко кътче бе запълнено с купени, намерени или откраднати предмети от цялата галактика.

В средата на залата имаше огромна вана с платинена украса, а в бълбукащата и изпускаща пара вода се излежаваше съсухрен мъж, с хлътнали бузи и тъмни, безлични очи. Ръцете му бяха отпуснати извън ваната и Каин забеляза, че пръстите му са покрити с наистина великолепни пръстени. Той беше потопен до шия във водата и пушеше пура, която учудващо как оставаше суха.

От двете страни на ваната стояха две хуманоидни същества, очевидно от женски пол. Кожата им, покрита с лъскава, мазна секреция, неизвестно дали естествена или не, блестеше под ярката светлина на залата. Ръцете им бяха гъвкави и подвижни, сякаш нямаха кости, а краката — стройни и красиви, но с много странна колянна връзка. Имаха кръгли, изразителни лица, с пищни червени, триъгълни уста и розови, наподобяващи цепки, очи. Бяха голи и нямаха никакво телесно окосмяване. Гърди не се забелязваха, но гениталиите им наподобяваха човешките. Имаше някаква нежност и грация в тези извънземни, която Каин намери за еднакво привличаща и отблъскваща. Те изобщо не обърнаха внимание на неговото пристигане.

— Защо зяпате така, г-н Каин? — обади се мъжът във ваната.

— Съжалявам, бях чувал за фали, но ги виждам за пръв път.

— Чудесни и полезни домашни животни — пресегна се домакинът и леко шляпна едно от съществата по задника. — Умни са колкото цветя в саксия, но са много приятни по техен особен начин. — Той изпусна облак дим от пурата си. — Разбрах, че сте искали да ме видите.

— Ако вие сте Стърн.

— Джонатан Джеръми Джакобар Стърн на вашите услуги. Дълго ли ще трае разговорът ни?

— Надявам се, че не.

— Колко жалко. Ако бяхте казали „да“, щях да ви поканя да се присъедините към мен. Няма нищо по-хубаво от това да седиш във ваната и да разрешаваш проблемите на някой друг. — Той се обърна към едната фали и протегна ръка. — Помогни ми да стана, скъпа.

Съществото веднага се отзова и го издърпа от ваната, а другото изчезна, за да се върне след малко с халат в ръце.

— Благодаря ви. А сега искам и двете да застанете ето там, за да не пречите. — Стърн посочи един от далечните ъгли на залата и двете фали веднага тръгнаха натам.

— Много са послушни — отбеляза Каин, докато Стърн го водеше към ъгъл със столове и канапета.

— Да-а, възприемчиви и покорни — съгласи се Стърн, излегна се върху едно канапе и ги загледа с нескрито желание.

— А тази мазнина по телата им естествена ли е?

— А защо смятате, че не е?

— Не знам, изглежда много странно.

— Да, така е — усмихна се Стърн. — Мирише като най-хубавите парфюми. — Той се обърна към Каин. — Можете сам да се уверите.

— Доверявам ви се напълно.

— Както желаете — вдигна рамене Стърн. — И на пипане мазнината е много приятна — нежна и чувствена. От начина, по който въздейства на човешката раса, убеден съм, че сигурно направо подлудява мъжките фали. Опияняваща миризма, особено нежно докосване — Стърн обърна глава към двете същества, — те са като две извънземни русалки, излизащи от водата. — Изведнъж той рязко се обърна към Каин. — Разбрах, че Джеронимо Джентри ви изпраща тук?

— Да, точно така.

— Мислех, че трябва да е умрял досега.

— Не съвсем. — Каин най-после седна на един от кожените столове.

— Е, и с какво се занимава?

— Собственик е на бар и публичен дом на Кийпсейк. Добре се справя, но много говори.

— Винаги го е правил. Защо все пак ви изпрати при мен?

— Каза ми, че при вас мога да получа необходимата ми информация.

— Твърде възможно е да е казал истината. Аз знам страшно много неща. Спомена ли ви също така, че не съм благотворителна организация?

— И да не беше, щях сам да се досетя, при вида на тези дрънкулки — Каин посочи с глава няколко произведения на абстрактното извънземно изкуство.

— Аз съм колекционер, г-н Каин.

— Така си и помислих.

— Все още не сте ми казали по каква работа сте тук.

— Аз също съм колекционер.

— Така ли? — учудено възкликна Стърн. — И какво колекционирате?

— Хора.

— Има много добри пазари за тях, но за жалост те не са като моите експонати, цената им не се покачва.

— С едно изключение.

— Значи сте дошли да ме питате за Сантяго. — Това не беше въпрос.

Каин кимна.

— Точно така, вие сте единственият човек, който го е виждал.

Стърн искрено се разсмя.

— Неговата организация действа из цялата галактика. Нима и вие вярвате, че никой не го е виждал?

— Добре, ще се поправя. Вие сте единственият човек, за който аз знам, че го е виждал.

— Това вече е близо до истината. — Огънчето на пурата му загасна, но едната фали веднага тръгна към него със запалка в ръка. — Браво, моето момиче — доволно каза той и я погали нежно по главата. Съществото се завъртя като кученце около него и после отново се върна в ъгъла си. — Любимите ми домашни животни. Нежни, обичливи, привързани и най-важното неспособни да издадат и звук — това се неща, които, уви, не можеш да откриеш у никоя жена. Но да се върнем към бизнеса, г-н Каин. Искате да говорим за Сантяго.

— Точно така.

— И сте готов да заплатите, нали?

Каин кимна.

— Има една галактическа поговорка, която гласи: „Приказките нямат стойност“. Надявам се, че не й вярвате.

— Вярвам, че това, което ще науча, си заслужава парите.

— Отлично! Започвате да ми харесвате и то защото имаме много общи неща помежду си.

— Така ли? Малко вероятно е. Мога да се обзаложа, например, че не сте платили изобщо за всички тези неща.

— Грешите, г-н Каин, за всичко това е било заплатено. Може би не с пари, а и с човешка болка, страдание и дори живот. Доста по-висока цена, нали?

— Зависи от това кой е плащал — отвърна Каин.

— Незначителни хора — вдигна рамене Стърн. — Разбира се, те са имали жени, деца, близки, но за мен си остават само обикновени статисти в моята собствена сага, а за момента само тя ме интересува. Сигурно ще се съгласите с мен, щом отнемането на живот е станало ваша професия.

— Аз оценявам по-високо стойността на живота — отбеляза Каин. — Както и правителството.

— Да-а, отново заговорихме за стойности и пари. Добре, за да продължим нашия интересен разговор, ще ви поискам авансово петнайсет хиляди кредита, г-н Каин.

— За тази сума ще ми трябва много повече информация от простото описание на човека, когото сте видели преди толкова години. Искам имената и координатите на затвора, точното време, когато сте били там, а също и името, което тогава е ползвал Сантяго.

— Но, разбира се! — възкликна Стърн. — Нима ви приличам на човек, който ще ви измами или скрие нещо от вас?

— Не знам, сам кажете.

— Опазил ме Бог.

— Ще съм по-спокоен, като знам това.

— Радвам се, че така добре се разбираме с вас, г-н Каин. Но преди това, както казваме ние търговците, може ли да видя цвета на парите ви?

Каин извади портфейла си, отброи нужната сума и му я подаде.

— Доколкото разбрах, никой от Демокрацията не използва вече пари в брой, затова ми е още по-приятно, че ние от покрайнините все още можем да си позволим това удоволствие. — Стърн бързо преброи банкнотите и направи знак на едната фали. Съществото веднага застана до него. — Вземи това, скъпа. — Той обърна глава, за да я проследи как се отдалечава с извънземна грация. — Прекрасни са, нали?

— Говорехме за Сантяго.

— Да, точно така. — Стърн с нежелание се обърна към събеседника си. — Обещах, че ще ви кажа всичко, което знам. За петнайсет хиляди кредита заслужавате цялото ми внимание.

— Съгласен съм с вас.

— Добре, откъде да започна? Но, разбира се, от самото начало. Излежавах определен период от време в мрачна тъмница на Калами III, за някакво измислено нарушение на местните закони или обичаи.

— Въоръжен грабеж? — услужливо предложи Каин.

— Търговия с крадени стоки и опит за убийство, ако искате да бъдем по-точни. Но както и да е, единственият друг затворник по това време беше четирийсет годишен мъж, който се представяше с името Грегъри Уилям Пен. Беше висок около метър и деветдесет, набит, но не дебел, с черна коса, кафяви очи и винаги грижливо обръснато лице. Съобщи ми, че говори най-малко шест извънземни езика. А аз самият не мога да се похваля и с един. — Той се усмихна на фали. — Нито пък някога съм имал нужда от това. На ръката му имаше белег, голям около четири сантиметра, под формата на буквата S. Като цяло беше много приятен и интелигентен човек. Никога не говореше за себе си или за своето минало, но се оказа добър играч на шах и ние прекарвахме с дни над дъската, която бяхме взели назаем от нашите надзиратели.

— А откъде сте толкова сигурен, че той е бил Сантяго?

— В продължение на единайсет дни двамата заедно се възползвахме от гостоприемството на затвора в Калами, докато един ден петима въоръжени мъже нахлуха и освободиха моя съкилийник. Бяха много загрижени да изтрият всички данни от компютъра на затвора, а после разбрах, че са направили същото и в съда. Но случайно, когато вече напускаха затвора, един от хората му го нарече Сантяго.

— Ако това е цялата ви история, искам си парите обратно. Сигурно има поне хиляда мошеници на Границата, които биха се радвали хората да ги мислят за Сантяго. А щом и компютърните данни са изтрити, няма начин да докажете, че говорите истината.

— По-спокойно, г-н Каин, бъдете търпелив. Има още какво да чуете.

— Надявам се наистина да има. Впрочем, кога се случи това?

— Преди седемнайсет галактически стандартни години. Аз успях да се измъкна с подкупи шест месеца по-късно.

— Доколкото знам, били сте ловец известно време. Защо не сте го последвали?

— Всички си имаме своя фикс-идея. Вашата очевидно е да преследвате престъпници из цялата галактика. Моята, както скоро открих, беше съвсем друга.

— Добре, продължавайте нататък.

— Малко след като напуснах Калами III, бизнесът ми потръгна изключително добре.

— За какъв бизнес говорим? — прекъсна го Каин.

— За търговия на едро и дребно и дистрибуция на стоки.

— Препродажба на крадени вещи.

— Точно така — съгласи се Стърн. — Още когато пристигнах на Порт Етранже, имах силното усещане, че работя със Сантяго, но разбира се, никога не съм бил толкова нетактичен, че да питам.

— А кого сте можели да попитате?

— Работех главно с един човек на име Дънкан Блек, но имаше и други хора. Блек беше висок, набит мъж с черна превръзка на лявото си око.

— Глупости, никой вече не носи превръзки.

— Но Блек носеше.

— Защо просто не си е сложил изкуствено око? Аз си смених едното и сега виждам по-добре, отколкото с онова, с което съм се родил.

— Откъде да знам? Може да си е мислел, че изглежда по-мъжествено или романтично. Във всеки случай, аз продължих да се наслаждавам на изключително изгодни сделки, докато преди седем години получих пратка, която окончателно премахна съмненията ми, че работя със Сантяго.

— И каква беше тя?

— Виждате ли онази малка масичка? На нея има златно кюлче. Идете и го разгледайте.

— Вижда ми се напълно нормално.

— Вдигнете го. Нищо ли не забелязвате?

Наложи се Каин да използва и двете си ръце, за да го отлепи от масичката, а когато го направи, забеляза деветцифров номер, набит от обратната му страна.

— Този номер доказва, че кюлчето е част от златния товар, който Сантяго открадна от военен конвой.

— Обирът на Епсилон Еридан?

Стърн кимна.

— Сигурен съм, че можете да проверите цифрите. Всички други номера бяха заличени, но този явно са го пропуснали. — Той се засмя отново. — Запазих го като сувенир. Казах си, че някога може да ми донесе известна полза, пък била тя и минимална. Както и да е, тогава със сигурност разбрах, че Дънкан Блек и останалите са агенти на Сантяго.

— Това още не доказва, че човекът в затвора действително е бил Сантяго.

— Не съм свършил, г-н Каин. Година след като получих пратката от злато, при мен дойде контрабандист на име Кастартос. Той беше един от агентите, с които работех. Очевидно недоволен от условията на работа или заплащането, Кастартос бе решил да предаде Сантяго и да прибере наградата. Но като благоразумен и предпазлив човек, не искаше да го направи сам и ми предложи, ако аз вляза във връзка с властите, да делим наполовина. Разпитах го по-подробно и той ми описа съвсем точно човека, с когото бяхме заедно в каламийската тъмница. Имаше незначителни различия, но ги отдадох на изминалите вече единайсет години. Най-важното беше, че имаше същия белег на ръката.

— И какво направихте?

— Доста се поколебах как да постъпя. По това време бизнесът ми носеше солидни приходи, от друга страна, ако предадях Сантяго, организацията му щеше да ме открие, дори и в черна дупка да се скриех и трето, щях да се компрометирам пред моите клиенти, след като разберяха с какви стоки съм ги снабдявал. Затова избрах единствения възможен изход. Съобщих всичко на Дънкан Блек и оставих природата да се погрижи за останалото. — Стърн поклати глава. — Горкият Кастартос, повече никога не го видях.

— А каза ли ви къде можете да откриете Сантяго?

— Сметнах, че ще се радвам на дълголетие, ако не знам отговора на този въпрос.

— Все още ли работите с него?

— Ако работех, нямаше да ви предлагам тази информация. Блек изчезна преди повече от три години. Възможно е някой друг агент да представлява Сантяго, но не вярвам.

— Къде мога да намеря Дънкан Блек?

— Ако знаех със сигурност, този малък разговор нямаше да ви струва само петнайсет хиляди кредита — отвърна Стърн. — Ще ви кажа единствено, че по време на съвместния ни бизнес, корабът му носеше регистрация на Бела Дона.

— Никога не съм чувал за подобно място.

— Външна планета, третата от системата Кловис. Сигурен съм, че я има във вашия бордов компютър. — Стърн замълча, после попита: — Е, още ли си искате парите обратно, г-н Каин?

— Само в случай, че сте ме излъгали.

— За какво ми е да лъжа? Не съм напускал тази планета през последните седем години и нямам никакво намерение да го правя. Ако искате да ме откриете, винаги сте добре дошъл. — Той се изправи. — Да смятам ли, че нашият разговор е завършил?

Каин мълчаливо кимна.

— В такъв случай, ако нямате нищо против, аз отново ще се потопя във водата. — Стърн освободи халата си и го остави да падне на пода. — Елате, скъпи мои. — Двете фали се приближиха и му помогнаха да се отпусне плавно във ваната. — Мисля, че се нуждая от масаж. — Едно от съществата веднага влезе при него и започна да масажира ръцете и торса му с дългите си, чувствени пръсти. — Искате ли да се включите, г-н Каин? — попита Стърн, който изведнъж бе осъзнал, че Каин още не си е тръгнал. — Не бих отправил тази покана към всеки свой гост, но и да откажете няма да разбиете сърцето ми. Все пак това е единственото нещо, което мога да направя за човек, който току-що похарчи петнайсет хиляди кредита за безполезна информация.

— Безполезна ли казахте?

— Чухте ли, че Ангела е по следите на Сантяго?

— Да.

— И въпреки това ми платихте? Тогава трябва да сте или много способен, или много самоуверен. — Той изохка от удоволствие, когато едната фали започна да масажира вътрешната част на бедрото му. — Всъщност, колко души сте убили досега?

— Заплатете ми петнайсет хиляди и може да ви кажа.

Стърн се засмя сухо.

— Страхувам се, че няма да стане, г-н Каин. Ако това, което сте извършили в миналото, е нещо значително, то ще попадне в баладите на Черния Орфей. Но за мен вие ще си останете един съвсем незначителен статист, мернал се върху сцената на живота ми.

— А те? — Каин посочи двете фали.

— Те представляват моето падение, но са и нещо повече за мен от другите второстепенни актьори. Някой ден може дори да им дам имена. По-леко, скъпа, по-нежно. — Той взе ръката на едната фали и й показа как да го масажира.

Каин ги погледа около минута и влезе в асансьора. Слезе на първия етаж, пресече прашния път, вмъкна се в своя хотел и малко след това отключи стаята си. Вътре го очакваше Халфпени Теруилиджър. Той седеше на леглото му и редеше пасианс.

— Какво правиш тук дяволите да те вземат?

— Чакам те.

— А как влезе?

— Попитах долу коя е стаята ти.

— И те ти дадоха номера на кода ми, така ли?

— Зависи как ги питаш. Според мен, изобщо не разбраха, че са ми го дали.

— Добре, за какво съм ти притрябвал?

— Вече знам кой си. Ти си Сонгбърд.

— Казвам се Себастиан Каин.

— Но хората те наричат Сонгбърд, нали?

— Само някои хора.

— Чудесно, щом ти си Сонгбърд, сигурно скоро ще си тръгнеш оттук, защото вече си свърши работата.

— Давай по същество.

— Ще ме откараш ли донякъде?

— Не вземам пътници.

— Ще се изразя по-ясно. Спешно имам нужда от кораб. Животът ми зависи от това.

— Защо?

— Дълга и досадна история.

— Дай ми същината.

— Преди четири месеца бях на системата Спинус и пробутах двеста хиляди фалшиви кредита на Менмаунтин[2] Бейтс.

— Той е голям комарджия, нали?

— Голям и много сприхав.

— Постъпил си необмислено.

— Не исках да стане така, мислех да се поправя по-късно, но изпитвах остри финансови затруднения. По дяволите, нали знаеш, и Демокрацията вечно е в това състояние. Но само преди минути разбрах, че другиден Менмаунтин Бейтс пристига тук. А ти казвам самата истина, че не ми достигат пари, за да му ги върна.

— Колко не ти достигат?

— Малко.

— По-точно?

— Ами, около двеста хиляди.

— Хм, не бих казал, че ти завиждам.

— Не искам да ми завиждаш — каза Теруилиджър с нотка на отчаяние в гласа, — а да ме измъкнеш оттук.

— Казах ти вече, не вземам пътници.

— Ще си платя билета.

— Останах с убеждението, че нямаш никакви пари — отбеляза Каин.

— Нямам, но ще ги изкарам — ще готвя, ще чистя, ще товаря и разтоварвам…

— Гемийката ми е пълен автомат и няма нищо за товарене, а само за убиване — прекъсна го Каин.

— Моля те, вземи ме, иначе съм умрял.

— Всеки умира някога. Помоли някой друг.

— Вече молих, но никой не иска Менмаунтин по петите си. Затова си и помислих, че човек като Сонгбърд, описан нашироко в баладите, няма да се стресне от някаква си горила.

— Лошо си помислил.

— Значи сериозно няма да ме вземеш?

— Напълно.

— Смъртта ми ще ти тежи на съвестта.

— Защо? Аз на никого не съм пробутвал фалшиви кредити.

Теруилиджър го изгледа критично и се насили да се усмихне.

— Майтапиш, се нали? Искаш само да видиш как се измъчва?

— Не, не се майтапя.

— Майтапиш се! — почти изкрещя дребният комарджия. — Не можеш да ме изпратиш така в лапите на Менмаунтин Бейтс! Ами, че той чупи гърбовете на хората като кибритени клечки!

— Знаеш ли, когато те срещнах в бара, ми се стори съвсем друг човек.

— Тогава нямах по петите си някаква двуметрова напаст с кръвясали очи — сопна се Теруилиджър.

— Свърши ли вече с крясъците? — попита спокойно Каин.

— Аз ти уредих да се срещнеш със Стърн — отчаяно изтъкна Теруилиджър. — Това трябва да струва нещо.

Каин бръкна в джоба си, извади малка, сребърна монета и му я подхвърли.

— Благодаря ти за услугата.

— По дяволите, Сонгбърд! Що за човек си ти?

— Безчувствен. Смяташ ли скоро да си тръгваш или ще трябва да те изхвърлям?

Теруилиджър изпъшка примирено, събра картите от леглото и тръгна към вратата.

— Много ти благодаря — подхвърли саркастично.

— Пак заповядай.

Вратата се затвори и Каин стоя около минута замислен, преди да я отвори отново. Дребната фигура още се виждаше в края на коридора.

— Ей, Теруилиджър!

— Да?

— Какво можеш да ми кажеш за мъж на име Дънкан Блек?

— Онзи, с превръзката на окото ли? — колебливо пристъпи назад Теруилиджър.

— Същият.

— Едно време играехме карти с него. Какво искаш да знаеш?

— Къде мога да го намеря? — попита Каин.

Лицето на Теруилиджър грейна от доволна усмивка.

— Мисля, че току-що си осигурих бордна карта.

— Значи знаеш?

— Знам.

— Къде?

— Когато излезем от системата, ще ти кажа.

— Добре тогава, щом се навечерям, потегляме. Събери си багажа и след два часа да си при кораба.

Теруилиджър извади картите от джоба си.

— Всичко, което ми трябва, е с мен — заяви той щастливо. — Просто ще отида до бара да си пробвам късмета.

Той се завъртя на пети и тръгна да търси тримата или четирима новодошли на Порт Етранже. Това бяха единствените хора на планетата, които биха се съгласили да играят с него.

[1] Halfpenny (англ.) — половин пени. — Бел.пр. ↑

[2] ManMountain (англ.) — Човек-планина. — Бел.пр. ↑

3.

Кой е най-дръзкият комарджия в света? — Халфпени Теруилиджър.

Кой ще приеме всеки бас, ей така? — Халфпени Теруилиджър.

Кой е тиранин за всички сега? — Халфпени Теруилиджър.

Кой е продал и своята душа? — Халфпени Теруилиджър.

— Джин.

— По дяволите! — изруга Теруилиджър и удари с длан по масата. — Хвана ме с деветнайсет. — Той подаде картите на Каин. — Ти раздаваш.

— Омръзна ми, да спрем за малко.

— Сигурен ли си?

— Да, напълно. През тези пет дни играх повече карти, отколкото през последните двайсет години. Ще спрем за няколко часа.

— Просто се опитвах да те развличам. — Теруилиджър размеси картите и ги прибра в джоба на пъстроцветната си туника. — Каква е равносметката?

— Дължиш ми около две хиляди и двеста кредита.

— Искаш ли жетони с името ми?

Каин се усмихна.

— Не, когато имаш ще ми платиш.

— Ще забъркам още една кана с кафе — Теруилиджър тръгна към кухнята и оттам скоро се чу шум от разместващи се предмети. — Корабът ти наистина не е пригоден за втори човек. — Той издаде триумфиращ вик, когато откри пакета между чувалите с кондензирана храна.

— Слагай по-малко от това нещо, много е скъпо.

— И вкусът му е скъп. Откъде е — от Белор или Канфор?

— Бразилия.

— Никога не съм чувал за такава планета.

— Не е планета, а държава на Земята.

— Какво?! Черпил си ме с истинско кафе от самата Земя? Впечатлен съм от теб, Сонгбърд, наистина добре се отнасяш с гостите си.

— Благодаря, но вече ти казах, името ми е Каин.

— Тъкмо ме подсети да те питам. Не ми приличаш на певец, гласът ти е груб — как така ти лепнаха този прякор?

— Цялото ми име е Себастиан Найтингейл Каин. Черния Орфей се влюби в презимето ми, макар че му забраних да го използва. Явно лошо съм се изразил.

— Сега като си помисля, Черния Орфей е извършил доста глупости. За мен какво е написал? Че съм тиранин, как не! Аз съм най-добрия и доброжелателен човек в галактиката. Всичко го е направил само, за да си върже римата.

— А защо не се оплакваш от последната строфа, където казва, че си продал душата си?

— Ха, това е първото нещо, от което човек се отървава, щом дойде на Границата. Тя е нещо като свръхбагаж, нищо повече.

— Губенето на карти те е направило циничен.

— Това няма нищо общо с картите, Сонгбърд. Ами ти? Убиваш хора, за да преживяваш. Къде мислиш, че е душата ти?

— На Силария.

— На планетата, където си бил революционер?

— Бях един от многото.

— Сгрешил си. Независимо от обещанията, които дава стремящият се към властта, той не се оказва много по-различен от сваления.

— Бях твърде млад.

— Трудно си те представям като неопитен младок.

— Не бях толкова неопитен, колкото идеалист.

— Горе главата! Границата е пълна с хора, които са се борили да направят галактиката по-добро място за живот.

— Човек все се надява, че някой ще знае как.

— Говориш така, все едно още вярваш в своя идеализъм.

— Не се тревожи. Всичко беше много отдавна.

Теруилиджър отиде до сензорния монитор, както бе правил на всеки половин час след като напуснаха Порт Етранже и когато не видя следа от Менмаунтин Бейтс, доволно се усмихна.

— Знаеш ли — той наля две чаши кафе и подаде едната на Каин, — никога не си споменавал защо стана ловец?

— Двайсет години бях терорист и май единственото, което вършех добре, беше да убивам.

— Жалко! Аз пък си мислех, че е защото вярваш в истината и справедливостта.

Каин потупа пистолета си.

— Научих се да използвам това оръжие, защото вярвах в истината, свободата и куп други, добре звучащи неща. Дванайсет години се борих за тях и после се обърнах назад, за да видя резултатите — замълча за момент. — Сега единственото, в което вярвам, е този пистолет.

— И друг път съм срещал разочаровани революционери, но за първи път чувам някой да се е сражавал доброволно.

— Никой не ми е платил и кредит за онова, което вършех, а и аз не съм искал.

— Не това имах предвид. Разбрах, че си участвал в няколко войни една след друга.

— Първият, за когото воювах и мислех, че може да постави нещата на мястото им, се оказа измамник. Тръгнах да търся друг и така след три революции разбрах, че Бог е създал прекалено много мошеници за една вселена. — Той се засмя мрачно. — Или аз съм схващал прекалено бавно.

— Е, поне си се сражавал на страната на доброто.

— Участвах в три глупави, безсмислени войни, от които няма защо да се гордея.

— Изглежда си бил много сериозен млад мъж.

— Всъщност, тогава имах добро чувство за хумор и се смеех много по-често от сега. Въобразявах си, че един добър човек може сам да промени нещо. И знаеш ли кое е най-смешното? Чувам, че все още има хора, които вярват в това.

— Останах с убеждението, когато те видях за първи път, че не си просто посредствен ловец на глави. Нали ти казах, познавам всеки човек само по лицето.

— Ако говорим за това, аз имах усещането, че срещу мен стои един слаб картоиграч.

— Тук грешиш, аз съм най-добрият комарджия, когото някога си срещал.

— Обаче с лекота те побеждавам.

— Оставям те да спечелиш.

— То се вижда.

— Не ми ли вярваш? Тогава, гледай! — Теруилиджър извади колодата, размеси я за няколко секунди и раздаде по пет карти. — Ще залагаш ли?

Каин вдигна ръката си, разгърна я бавно и откри, че държи четири попа и вале.

— Може би.

— Какво ще кажеш за две хиляди и двеста кредита?

— Хайде да започнем от сто.

— Сигурен ли си?

— Това е горната ми граница.

Теруилиджър свали картите си, бяха четири аса и дама.

— Но защо тогава изобщо ме остави да спечеля?

— Защото професионалните картоиграчи са много внимателни, когато мамят професионални убийци — отвърна Теруилиджър. — А и се чувствах самотен. След като се разнесе слухът, че съм разорен, никой от аматьорите не сяда срещу мен, а при професионалистите тези номера не минават.

— А защо ме оставяш да печеля на джин, откакто сме напуснали Порт Етранже?

— Така те поддържам в добро настроение и ти благодаря, задето ми спаси живота. — Теруилиджър се ухили. — И без това нямам пари да ти платя.

— Ха, проклет да съм — избухна в смях Каин. — Затова не искаше компютърът да раздава картите! Копеленце такова, мамил си ме през цялото време. От мен да мине, опрощавам ти дълга.

— Предпочитам да си остане.

— Това пък защо?

— Имам си причина.

— Както желаеш. Искам друго да те питам.

— Казвай.

— Как успя да затънеш с двеста хиляди, когато игра с Менмаунтин?

— Ох, не искам да си спомням. Знаеш ли какви са шансовете някой да ти излезе с флош, когато имаш четири аса?

— Предполагам, минимални.

— И си дяволски прав. Ако играеш карти всеки ден, може да ти се случи четири, пет пъти в живота, не повече. А с моя глупав късмет, се получи точно срещу трошача на гърбове.

— И как се измъкна без твоят да бъде счупен?

— Изчаках Бейтс да отговори на зова на природата, казах на другите, че отивам до бара и като гаранция, оставих портфейла си с фалшивите кредити. Преди някой да се усети, бях извън орбита. Знаеш ли, пикочният мехур на Менмаунтин Бейтс трябва да се съхрани за науката — ами той изпи седем литра бира преди да стане.

— Извини ме за въпроса, но като видях какво правиш с картите, защо не приложи и на него някой трик?

— Хм, виждал ли си Менмаунтин?

— Не съм.

— Той не е от хората, срещу които можеш да си пробваш късмета. Ако се ядоса, по-добре да не си на една ръка разстояние.

— Но сумата е доста сериозна.

— Не си струваше риска. Все едно да отидеш на територията на Ангела, за да очистиш някого.

— Доколкото знам, сега той се мотае на моя територия.

— Това е друго нещо.

— Защо?

— Защото той е Ангела. — Теруилиджър се изправи и си наля нова чаша с кафе. — И между другото, всички знаят, че е тръгнал след Сантяго. Не можеш при такива работи да обвиняваш друг ловец, че навлиза в района ти. Ангела със сигурност има следа. Което ме подсеща за нещо друго — добави внимателно той. — Виждам какво разстояние си изминал, само за да говориш със Стърн. Това ме кара и да ти задам въпроса: „Има ли някаква връзка между Дънкан Блек и Сантяго?“

— Не виждам какво ти влиза в работата.

— Погледни ме добре. Нима ти приличам на съперник?

— По-скоро ми приличаш на човек, готов да заложи и душата на майка си.

— Отговори ми, а аз ще ти обещая, че няма да кажа на никого.

— Останах със смътното убеждение, че на твоите обещания не може да се гледа като на чиста монета.

— По дяволите, Каин, много е важно!

— За кого?

— И за двама ни.

Каин го изгледа мълчаливо и след малко кимна.

— Да, свързан е със Сантяго.

— Хубаво — въздъхна облекчено Теруилиджър.

— Какво му е хубавото?

— Ами, първо ще ти напомня, че ти дължа над две хиляди кредита, а от покойник дълг не се взима.

— Давай по същество.

— Причината да знам къде се намира Дънкан Блек е, че всъщност знам мястото, където е погребан. — Той вдигна отбранително ръка. — Прав си, трябваше да ти го кажа още на Порт Етранже, но това щеше да е абсолютна грешка. Сега Менмаунтин Бейтс щеше да ме яде за вечеря.

— Още не е късно да обърна кораба и да те сервирам за десерт.

— Успокой се, Сонгбърд, всичко е наред. Това беше и причината да те питам имат ли връзка Сантяго и Блек.

— Обясни ми по-подробно.

— Виж, ако той ти дължеше пари или искаше да му отидеш на гости, значи щеше да си без късмет, а аз — в сериозна беда. Нали ме разбираш? Та това говедо е мъртво повече от три години. — Теруилиджър си пое дъх. — Но сега, след като знам за какво ти е, все още мога да ти помогна.

— Как?

— Имаше една жена, която живееше с него. Тя въртеше голяма част от неговата търговия. Смятам, че ще знае всичко, което и той.

— Жива ли е?

— Преди два месеца си беше жива и здрава.

— Къде ще я намерим?

— На системата Кловис. Там, където отиваме.

— На Бела Дона ли?

— Не съвсем.

4.

Живее тя в гробище на разрушени кораби

и плава в празнотата на своята надежда.

Макар отдавна да копнее за устните любими,

Саргасовата роза не е това, което ви изглежда.

Черния Орфей хвърли само един поглед към Саргасовата роза, но веднага разбра, че в нея има нещо повече от това, което окото може да види.

Странно само как я бе открил, след като нямаше никаква работа в този район, на девет хиляди километра от Бела Дона. Сигурно корабите го бяха привлекли, наредени в дълга верига, като блестящи риби, уловени на въдица — някои агонизиращи, други вече умрели. Той даде име и на станцията и тъй като мразеше означения като „Станция 14“, нарече я Дедли Найтшейд[1], и това бе много точно прозвище за гробище на космически кораби над Бела Дона.

Черния Орфей прекара няколко дни със Саргасовата роза, докато запише историята й, както постъпваше с всички, които привличаха вниманието му. Някои хора дори говорят, че е спал с нея, но това не е вярно. Първо, след смъртта на Евридика, Черния Орфей не докосваше друга жена. И второ, Саргасовата роза не беше такава, че да скочи в леглото с първия срещнат. Това всъщност вече й създаваше проблеми. Минаваше четирийсетте, а досега бе имала всичко на всичко трима любовника. Първите двама я бяха напуснали заради други жени, а третият — Дънкан Блек бе започнал работа в един от кръговете на ада. Двамата често се бяха карали, но тя го обичаше, доколкото това бе възможно след предишните две злощастни преживявания.

Саргасовата роза все още беше в траур, но когато Черния Орфей пристигна, тя пое отговорността да му покаже Дедли Найтшейд. Той остана много впечатлен от корабното гробище и дори се напъха дълбоко в коремите на тези левиатани. Прекара почти цял ден там, като пишеше своите рими или гледаше с детски ентусиазъм как космическите влекачи примъкват нови „трупове“ към доковете. Намери дори и време да даде имена на трите малки луни на Бела Дона — Бейнуърд, Фоксглоув и Хелебор, преди отново да тръгне натам, където го зовеше дългът.

На Дедли Найтшейд нямаше какво толкова да се види, когато Каин и Теруилиджър пристигнаха там. Корпусът на станцията беше украсен с различни по диаметър дупки от метеори. Един от доковете бе силно повреден, вероятно от удар на буксирен влекач. Всичко беше покрито с космически прах, боклуци и отломки от кораби. Вътрешният интериор също се нуждаеше от пълно подновяване, но да не забравяме, че те не бяха дошли да разглеждат Дедли Найтшейд, а да се срещнат с жената, която я притежаваше.

Каин внимателно приземи кораба си и изчака мобилната стълбичка да се закачи за люка. Когато излязоха, подът се изкриви и влакната на килим от неизвестен произход бързо обвиха краката им.

— По дяволите, защо не ми каза, че тук има нулева гравитация?

— Гледай само единия ти крак да е на пода и няма да имаш проблеми.

— Бил съм и преди на подобни станции, но не понасям безтегловността веднага след обяд. Трябваше да ми кажеш по-рано.

Каин се готвеше да му отговори, че не е знаел за нулевата гравитация, но разбра, че целият им разговор ще се повтори отново. В този миг от края на коридора към тях се приближи хуманоидно същество с огромен череп, хлътнали навътре очи и оранжева кожа.

— Хей, Теруилиджър, какво, по дяволите, е това?

— Оранжева маймуна. Розата ги използва за охрана.

— Такова нещо не бях виждал — поклати глава Каин. — Откъде са?

— Вариен IV. Наричат себе си хагибенс, а ние им викаме оранжеви маймуни и това да ти кажа много им отива. Работят почти без пари, учат много бързо чужди езици и обожават безтегловността. Комбинация, на която трудно може да се устои, особено като вземеш предвид, че повечето извънземни изобщо не биха работили тук, дори и да ги затрупаш с пари.

Оранжевата маймуна застана пред тях.

— По каква работа сте тук, моля? — гласът му беше странно писклив и сякаш не говореше, а пееше.

— Искаме да се срещнем със Саргасовата роза — отвърна Теруилиджър.

— Саргасовата роза предпочита да не общува директно със своите клиенти. Ако ми кажете каква стока търсите, аз ще ви заведа в съответния сектор.

— Ние не сме търговци. С нас ще общува директно — увери го Теруилиджър. — Аз съм й стар приятел.

Оранжевата маймуна го измери с поглед.

— Ти си Халфпени Теруилиджър, принудително депортиран от Дедли Найтшейд за измама в големи размери при игра на карти. Аз бях сред тези, които те качиха на кораба.

— Така ли? — попита Теруилиджър, изненадан, но не и притеснен.

— Да.

— Извинявай, не можах да те позная. За мен всички оранжеви маймуни сте напълно еднакви.

— Съвсем разбираемо е, ние сме толкова красиви.

— Добре, щом и с теб излязохме стари приятели, защо не съобщиш на Розата, че искаме да я видим?

— Ще го направя, Теруилиджър, но тя предпочита да не общува лично с клиентите си.

— Кажи й тогава, че става дума за наш общ приятел — намеси се и Каин.

Оранжевата маймуна кимна и се отдалечи, оставяйки друг свой колега да ги наблюдава. След няколко минути се върна и се обърна към Каин.

— Саргасовата роза ми нареди да ви отведа при нея — гласът му отново бе напевен и дори извънземното да беше разочаровано, то добре прикриваше чувствата си.

Каин и Теруилиджър го последваха през три огромни халета до вратата на претрупан с вещи офис.

Зад бюро от хромникел, който вече беше пожълтял, облечена в рокля от златисто-жълта материя, която вече не блестеше, седеше една съвсем обикновена жена. Косата й бе тъмнокафява, очите — мътно-зелени, носът й — издаден напред, а бузите — силно хлътнали. Не беше нито дебела, нито слаба, а ако някога е била привлекателна, това време отдавна бе отминало. Погледът й беше прикован в Каин.

— Искали сте да ме видите, г-н Каин.

— Знаете името ми?

— Знам твърде много неща за вас, Себастиан Найтингейл Каин — усмихна се Розата. — Но ми е интересно, кой ви е изпратил тук?

— Един мъж на име Стърн от Порт Етранже.

— Джонатан Джеръми Джакобар Стърн — каза тя. — Име, което доста отдавна не бях чувала. Моля, седнете. — После се обърна към Теруилиджър. — Разбрах, че Менмаунтин е по петите ти.

— Имаш добри източници.

— Наистина е така. Твърде малко неща стават от тази страна на Границата, за които да не знам.

— Тогава сигурно предполагате за какво съм дошъл — обади се Каин.

— Знам, че сте ловец, а щом ви е изпратил Стърн, свързвам двете неща. Казал ви е, че тук ще намерите Дънкан, но той не знае, че приятелят ми е мъртъв. Теруилиджър, ти помогна на г-н Каин, нали?

— Ами нямаше никакъв смисъл да търсим Дънкан, мир на душата му — оправда се Теруилиджър.

— Предполагам, че в замяна си поискал защита срещу Бейтс. Сключили сте много лоша сделка, г-н Каин. Не е трябвало да напускате Кийпсейк.

— Какво ви кара да мислите, че идвам оттам?

Розата се усмихна.

— Знам регистрационния номер на кораба ви отпреди два дни, когато се появихте на скенерите. В последвалите четирийсет и осем часа открих толкова неща за вас, че някои от тях може дори и вие да сте ги забравили. Знам датата и мястото на раждането ви, защо сте напуснали заселените от Демокрацията светове, колко хора сте убили и кои са те… а вие се опитвате да отречете, че идвате от Кийпсейк. Ако искате да бъда искрена с вас, ще трябва и вие да отговорите със същото.

— Съжалявам, приемете извиненията ми.

— Не е необходимо да се извинявате, свикнала съм с хитрините на мъжкия пол.

— Ще ми помогнете ли? — попита Каин, без да обръща внимание на забележката й.

— Губите си времето.

— Имам предостатъчно, а за вашето съм готов да заплатя.

— Не съм казала, че ще губите моето време. Аз възнамерявам да ви продам всичко, което знам.

— Тогава не разбирам разликата.

— Ще ви кажа всичко, което искате да научите, но това едва ли ще ви е от полза. Ангела се е преместил на Вътрешната граница.

— Взе да ми писва да слушам за него.

— Предполагам, че така мисли и всеки беглец в радиус от десет светлинни години — отвърна Розата. — Теруилиджър, ще те помоля да излезеш. Имаме нужда да останем сами.

— Защо? — попита комарджията.

— За да не предложиш информацията на първия срещнат купувач.

— Засегнат съм от твоето отношение — опита се колкото се може по-невинно да каже Теруилиджър, но не успя.

— Можеш да се чувстваш засегнат и до дъното на сърцето си, стига да не го правиш в моя офис.

Теруилиджър понечи да протестира, размисли и се запъти към вратата.

— Добре, ще бъда отвън. Сонгбърд, извикай ме, ако ти трябвам.

Малко след това вратата се затвори зад дребния комарджия.

— Ако наистина смятате да откриете Сантяго, трябва по-внимателно да избирате придружителите си, г-н Каин.

— Права сте, но в случая Халфпени е причината да съм тук. В противен случай щях да си губя времето в търсене на Дънкан Блек или щях да се върна, за да си прибера парите от Стърн.

— Така е — сви рамене Розата. — Мога ли да ви предложа нещо за пиене?

— Защо не.

Саргасовата роза натисна един клавиш на компютъра върху бюрото си. Зад нея се отвори врата и в стаята влезе малко, покрито с червена козина същество, определено нехуманоид, и остави бутилка с две чаши пред тях.

— Имате ли някакви мъже на станцията? — попита Каин след като извънземното излезе.

— За расата или за пола питате[2]? И в двата случая отговорът е „не“. Склонни са да те напускат тогава, когато имаш най-голяма нужда от тях.

— Не се ли чувствате самотна тук?

— Напротив, с всичко се свиква. — Тя напълни двете чаши и му подаде едната.

— Благодаря. — Каин се усмихна.

— Нещо смешно ли казах?

— Току-що осъзнах, че тук гравитацията е нормална. Сигурно остарявам, щом ставам толкова лош наблюдател. Едва сега разбрах, когато течността не излезе от чашата.

— Само офисът ми е така. Оранжевите маймуни обожават безтегловността.

— Сигурно ви струва цяло състояние.

— Така е, но за радост, мога да си го позволя.

Каин отпи от питието си.

— Много приятен вкус.

— Редно е, дестилират го на Делурос VIII.

— Доставяте стоки от толкова далече?

— Ще се учудите, ако разберете колко кораби преминават оттук, г-н Каин. Предполагам, че Стърн не ви е казал твърде много за Дънкан Блек.

— Спомена единствено, че се е занимавал с крадени стоки и е служел за връзка между него и Сантяго. Както и, че е получил част от златото, задигнато от Епсилон Еридан.

— Това се казваше удар! — възкликна Розата. — Шестотин милиона кредита в златни кюлчета.

— От реакцията и от думите на Теруилиджър разбрах, че сте тръгнали по стъпките на Блек.

— Той винаги говори прекалено много.

— Повечето хора го правят.

— Ако търсим истината, не съм го последвала, защото това си бяха мои „стъпки“. Дадох на Дънкан процент от бизнеса, за да запазя неговата лоялност — тя погледна Каин. — Това да ви се струва неморално?

— Твърде отдавна съм се отказал да давам оценка кое е морално и кое не.

— Както и да е — Саргасовата роза отпи от чашата си, — Дънкан обичаше да общува с хората, за разлика от мен и стана наш представител на планети като Порт Етранже. Той работеше с хора от типа на Стърн.

— Значи вие сте се свързали със Сантяго, а не Блек?

— Всъщност, Сантяго първи се свърза с мен, макар че ми отне няколко години, за да разбера, че работя директно с него.

— Срещали ли сте го лично?

Розата поклати отрицателно глава.

— Не, или поне не съм знаела.

— Но предполагате, че сте?

— Кой би могъл да каже? Срещала съм се с толкова много хора, доставящи негови стоки, но все пак логично е той да не поема излишния риск сам да идва тук.

— А познавате ли някой, който се е срещал лице в лице със Сантяго?

— Да.

— И кой е той?

— Преди да ви кажа, има няколко неща, които искам да ви питам. Просто, за да задоволя любопитството си.

— Например?

— Вие сте прекарали по-голямата част от младостта си в борба за свалянето на различни правителства. Основна задача на Сантяго е да атакува и ограбва планетите, собственост на Демокрацията. Вас са ви наричали революционер и дори е имало цена за главата ви. А защо Сантяго не е революционер, след като действията му са много по-значими? Имате толкова общи неща помежду си, защо така отчаяно се опитвате да го убиете?

— Повечето от неговите престъпления са извършени срещу Демокрацията, само защото тя има най-голям брой потенциални цели за подобни престъпления. А колкото за определението му като „революционер“, можете да кажете същото за бандитите, които обираха пощенските влакове на Земята. Сантяго е обикновен престъпник и нищо повече.

— Знаете ли да е убил някого досега?

— Само миналата година уби седемнайсет колонисти на Силвърблу.

— Глупости, той не е ходил до Външната граница от години.

— Можете ли да го докажете? — рязко попита Каин.

— Защо тогава Ангела се премести?

— Може би е тръгнал да го преследва?

— Едва ли и сам вярвате на думите си. Когато Ангела тръгне да преследва някого, то той е обречен.

— Ангела е само ловец с повече усет, а не супермен.

— Все пак ще отговорите ли на въпроса ми? Защо искате да убиете Сантяго?

— А защо всеки друг иска да го направи? Има прекалено голяма награда.

— Отговорът е твърде неприемлив. Вие сте заможен човек, г-н Каин. Парите едва ли са основната ви цел.

— Парите винаги са цел — възрази Каин, — а и ако го убия, това ще има някакво значение.

— Какво ще означава?

— Че поне веднъж съм направил нещо, което си заслужава и ще се помни.

— А какво ще кажете за хората, на които помогнахте да се сдобият с власт?

— Те няма да попаднат дори в бележките под линия на историческите книги.

— А престъпниците, които сте заловили?

— И те също. Само Сантяго е различен. Той означава „нещо“, както и човекът, който ще се справи с него.

— Значи ли това, че искате да видите името си записано в книга или запяно като песен?

— Един път написаха песен за мен, не ми хареса особено. — Каин пресуши чашата си. — Не ме интересува толкова мнението на другите за мен, колкото моето собствено.

— Твърде интересен подход имате, г-н Каин, но все пак приемам отговора ви.

— А сега мога ли аз да задам един въпрос?

— Още не сме уточнили цената на информацията — изтъкна Саргасовата роза.

— Не такъв въпрос.

— Добре, слушам ви.

— Изглежда сте спечелили доста пари от Сантяго. Защо искате да ми помогнете?

— Сантяго спря да търгува с мен малко след смъртта на Дънкан, така че с нищо не съм му длъжна. Освен това аз съм търговка. Всичко, което притежавам, е за продан, включително и информацията.

— А предлагали ли сте я преди?

— Не, защото никой не ме е питал.

— Добре, да чуя какво имате за продан.

— Разполагам с име, холограма и място, където да откриете мъжа, който се е срещал със Сантяго. Както и с холограмите на четирима негови агенти, с които работех преди три години. Запазила съм няколко кюлчета злато с неизтрити серийни номера. Знам също и кой е убил Кастартос.

— Кастартос? Това не беше ли мъжът, опитал се да предаде Сантяго?

— Да, но го е направил много некадърно.

— А какво ще искате в замяна?

— Да убиете Сантяго.

Каин не скри изненадата.

— И това е всичко?!

— Да.

— Може ли да ви попитам защо?

— Дънкан беше добър мъж. За другите може да е бил жалък, слаб, прекалено зависим, но той беше всичко, което имах. Когато разбра, че работим за Сантяго, реши да изкара малко повече, като се присъедини към организацията му. Не знам какво им е предложил, но не се получи. Две седмици по-късно беше намерен мъртъв на Биндер X. Официалната причина за смъртта му бе сърдечен удар.

— Искате да ми кажете, че Сантяго го е убил?

— Не, Сантяго едва ли е знаел, че съществува, но все пак го премахна някой, работещ за него. — Саргасовата роза впи поглед в Каин. — Сантяго не познаваше Дънкан, а аз не познавам Сантяго. Сделката ще бъде честна.

— Добре, нека видя какво имате.

Саргасовата роза се изправи и отиде до стената при малък сейф. Набра някаква дълга комбинация и го отвори.

— Можете да вземете всичко това, аз съм си направила копия.

— Сигурен бях, вие сте съобразителна жена.

— Тези холограми са на четиримата агенти, имената им са на гърба.

— Единият метанодишащ ли е? — попита Каин, като взе холограмата на деликатно, кристално на вид същество.

— Да. Виждала съм го само един път и той се чувстваше много неудобно в своята животоподдържаща обвивка. Изглежда, че след това е избрал по-подходящо място да предлага стоките си.

— А тази коя е? — Каин показа холограма на красива, тъмнокоса жена с тебеширенобяла кожа.

— Алтаир от Алтаир. Тя ликвидира Кастартос.

— Нима е професионален убиец?

— Една от най-добрите. Учудвам се, че не сте чували за нея.

— Галактиката е голяма, има доста хора, за които не съм чувал. Сигурна ли сте, че е човешко същество?

— Не, но съм сигурна, че е убиец.

Каин стигна до последната холограма.

— Това ли е човекът, който се е срещал със Сантяго?

— Да, името му е Сократ. Не съм имала работа с него повече от година, но знам къде можете да го откриете.

— Може би все пак галактиката не е чак толкова голяма — каза Каин загледан в дебелото, усмихнато лице на холограмата.

— Какво искате да кажете?

— Познавах този мъж, но тогава се казваше Уитакър Дръм.

— Името не ми говори нищо — поклати глава Розата.

— Напълно е възможно.

— Кой е той?

— Човекът, на когото помогнах да вземе властта на Силария.

— Ще ви познае ли?

— Надявам се — отвърна Каин.

[1] Deadly Nightshade (англ.) — растението беладона. — Бел.пр. ↑

[2] На английски за човек и за мъж се употребява една и съща дума. — Бел.пр. ↑

5.

На Сократ е трудно да му угодиш

не очаквайте от него и капка пощада.

Той се моли за живота си на колене,

но упътил се е Сократ към ада.

Не бяха много хората на Вътрешната граница, които Черния Орфей не харесваше, но Сократ бе един от тях. Вие сигурно си мислите, че бандити и главорези биха го притеснявали, но не, за него те бяха честни и приятни хора. Имаше едно нещо, което Черния Орфей не можеше да понася и това беше лицемерието.

Някои хора твърдят, че все пак Черния Орфей изпитвал известно уважение към Сократ, в противен случай едва ли би му посветил цял стих. Явно той е знаел, че мъжът, тогава още със старото си име Уитакър Дръм, е управлявал навремето цяла планета, а между другото работата му беше да пише стихове за по-известните хора, а не да ги преценява какви са. Но въпреки всичко, Черния Орфей не бе спестил личното си мнение, определяйки, че мястото на Сократ е в пъкъла. Ако беше написал същото за Халфпени Теруилиджър, вие веднага щяхте да разберете, че се шегува, но явно в Сократ нещо силно го бе раздразнило. Повечето хора на Границата приемаха всеки стих от поезията на Черния Орфей за пълна и абсолютна истина и явно и Сократ е мислел така, защото не преживя дълго след написването на стиха, посветен на самия него.

Всъщност, никой не знае откъде е получил името Сократ, но ако залагаме на сигурно, не му го е лепнал Черния Орфей. Името му е било Уитакър Дръм, когато е писал своите революционни трактати, когато свали старото правителство на Силария все още беше Уитакър Дръм, същото бе и когато изритаха и него самия след четири години. Докато един ден се появи на Деклан IV и вече се казваше Сократ. В началото хвана злокачествена венерическа болест, после със същата сила се зарази и с религия, но нито едно от тези две неща не попречи на работата му като агент, осигуряващ капитали за така наречените рискови бизнеси. Може би сам не е осъзнавал, но на Деклан IV около себе си е имал твърде голяма компания. През тези седем години, през които Сократ живял там, на планетата намерили дом пет заточени президенти, двама крале и един разжалван висш военен от флотата.

Деклан IV и неговото гранично общество се опитваше да се разграничи от своя произход и неуспешно се стараеше да се приближи до шаблона на Демокрацията. Двата мръсни Търговски града сега бяха прераснали в шест огромни мегаполиса. В началото колонизаторите обявили мир, а после почти напълно унищожили шесткраките марсюпайъли, които до преди това били основната форма на живот. После внесли (няколко десетилетия, след като излезли от мода) облекла и забавления от Делурос VIII, насърчили всички търговски вериги да открият тук свои магазини, а след това почти изцяло поели тяхното финансиране, включили отбори във всички интерпланетарни спортни лиги и накрая постигнали изключителни резултати в опитите си за по-бързо замърсяване на атмосферата. Това беше млада колония, лишена от носталгия по миналото си и често прекрасни стари сгради бяха разрушавани, за да отстъпят място на нови, но някой път ужасно грозни постройки. Жителите на планетата твърде късно решили, че убиването на местните жители не е особено цивилизован подход и съвсем неочаквано всеки работодател, училище, наемодател, започнал със зъби и нокти да се бори, за да вземе на работа, да обучава или да настанява останалите няколкостотин коренни жители на планетата. Те от своя страна се оказали много коравосърдечни и приемали само най-добрите оферти, така че скоро почти се замогнали и започнали да имат някакво самочувствие.

Каин и Теруилиджър кацнаха на един сравнително голям космодрум, който бе отрупан с хиляди бляскащи и мигащи реклами, съобщаващи че орбиталният хангар ще бъде завършен най-късно след година. Отне им десет минути, за да преминат през митницата и пет, докато Теруилиджър измисли логична, но напълно фалшива история, защо паспортът му е изтекъл преди седем години и накрая взеха монорелсовата железница до един от мегаполисите, Комънуийл.

— Можеш ли да повярваш? — продължи да се оплаква Халфпени. — През последните десет години съм посетил хиляди планети и за първи път някой ми иска паспорт.

— Забравяш, че вече не сме на Границата. Тук всичко е по-различно.

— А защо не се заядоха с теб?

— Моят си е редовен.

— Защо?

— Когато преследвам някого, не знам какво може да му хрумне. Ако случайно реши да се крие на някоя от планетите на Демокрацията, трябва да го последвам.

Каин извади от джоба си подробна карта на града, която бе купил от космодрума и започна да я изучава. Градът имаше двайсет главни подвижни тротоара, осем север-юг, осем изток-запад и четири диагонални. Той определи къде е адресът, даден му от Розата и състави най-краткия маршрут дотам.

Качиха се на един от североизточните тротоари и пътуваха около десет минути през силно натоварен автомобилен трафик и лъскави сгради от метал и стъкло. След това смениха посоката и като изминаха още двайсет минути, се озоваха на улица, павирана със светли керамични плочки.

Каин отново направи справка с картата.

— Още около две пресечки и сме там.

— Започвам да си спомням какво не мога да понасям в обитаемите планети — възмути се Теруилиджър, когато започнаха да се движат пеша. — Прекалено е пренаселено, улиците са много тесни и не можеш да видиш небето.

— Можеш.

— Можеш, но усещането, след като видиш това малко късче над теб, не е същото — настоя Теруилиджър. — Освен това е мръсно.

— Също като в Търговските градове.

— Не е същото. Там мръсотията е „чиста“. А тук всичко е покрито със сажди, грес и боклуци.

— Много интересна разлика — отбеляза Каин.

— Забравих да кажа, че е шумно — всички коли, хора и дори тротоарите вдигат максимален шум.

— Това е нищо, трябва някога да отидеш до Делурос VIII.

— Не, благодаря. Не смятам за интересно да посетя планета, покрита само от една сграда.

— Не, не е една, а милиони сгради, но те са толкова близо, че изглеждат от орбита като една.

— Не искам да те разочаровам, но не си падам по тези неща. Аз съм се родил на Границата и имам всички намерения там и да умра.

— Особено, ако скоро се срещнеш с Менмаунтин Бейтс.

— Тогава само ще те помоля да си с мен и това ще е краят на Менмаунтин — отвърна самоуверено дребният комарджия. — Между другото, как мислиш да накараш Сократ да ти каже това, което знае?

— При него има само един начин, с пари. — Те пресякоха улицата и Каин провери номерата на сградите. — Мисля, че вече пристигнахме.

След около минута стигнаха до небостъргач, състоящ се от четири сгради „близнаци“, свързани с просторно, общо фоайе. Веднага, щом влязоха в него, към тях се приближи униформено извънземно, приличащо най-точно на шесткрако кенгуру с лице на мечка панда. Съществото се наведе в грациозен поклон и включи устройството си за превеждане.

— Поздрави и привети, нека радостта бъде с вас! Казвам се Уикстол и съм портиер на сградата „Тюдор“. С какво мога да ви бъда полезен?

— Искаме да посетим един стар наш приятел. Къде можем да намерим указателя на сградата?

— Ще бъда поласкан, ако мога да ви помогна. Ще бъдете ли така добри само да ми съобщите неговото име?

— Уитакър Дръм.

— Искрено съжалявам, скъпи приятели. С дълбока скръб трябва да ви съобщя, че в сградата няма обитател с това име.

— Някои хора го наричат и Сократ — каза Каин.

Извънземното разцъфна от щастие.

— О, неземна радост! Слава Богу, Сократ живее в апартамент 2914. Ако благоволите да последвате вашия покорен слуга, ще ви покажа къде са асансьорите.

Уикстол тръгна надясно, а Каин и Теруилиджър закрачиха след него.

— Той ли си е такъв или устройството му за превод нещо не е наред? — прошепна комарджията.

— Не знам, може някой да му е казал, че всички портиери говорят така.

Извънземното ги отведе до асансьора, натисна бутона за двайсет и деветия етаж и им пожела приятно и благополучно изкачване. Малко по-късно те вървяха по облицован с огледала коридор към апартамент 2914. Каин стигна първи до вратата и зачака търпеливо.

— Виждал съм те някъде преди. Как се казваш? — чу се отвътре плътен мъжки глас.

— Каин.

— Себастиан Каин?

— Същият.

— Дяволите да ме вземат, това се казва изненада!

— Здрасти, Уитакър. Доста време мина.

— Как се озова тук?

— Саргасовата роза ми даде адреса ти. Искам да поговорим, ако можеш да ми отделиш малко време.

— За мен ще е удоволствие. Придвижи се само една стъпка вляво, за да може системата за сигурност да те прегледа.

Каин пристъпи настрани и отвътре нещо тихо забръмча.

— Мислиш ли, че за нашия разговор ще са ти необходими два пистолета и нож?

— Не, разбира се.

Вратата съвсем леко се открехна.

— Хвърли оръжията си вътре. Ще ти ги върна, когато си тръгваш. Същото се отнася и за теб, приятелю.

— Аз съм Халфпени Теруилиджър и никога не ходя въоръжен.

— Да, ти си чист. — Вратата се отвори широко. — Хайде, влизайте.

Каин и Теруилиджър пристъпиха в малкия вестибюл, от който оръжията вече бяха прибрани. Пред тях се откри огромен, пищно обзаведен хол. Килимът беше дебел и от най-скъпите, масите и столовете бяха ръчно изработени от твърдо дърво, което растеше само на далечната Дорадус IV, осветлението беше меко и индиректно. Едната стена бе всъщност огромен прозорец, от който целият град се виждаше като на длан. Имаше много произведения на извънземното изкуство и безброй икони и разпятия от злато и сребро. Пълничък мъж с оредяла, побеляла коса, облечен в копринен костюм, стоеше по средата на стаята. На лицето му грееше широка усмивка.

— Е, как си, дявол да го вземе! С какво се занимаваш сега, след добрите стари времена? — Сократ сграбчи Каин в трошаща ребрата прегръдка.

— Станах ловец на награди.

— Така, така, защо не? Да убиваш хора е едно от нещата, които най-добре умееш. По дяволите, не мога да повярвам, след толкова много време! Хайде, сядайте. Да ви предложа нещо за пиене?

— По-късно, може би — отказа Каин и седна на дивана. — Как така си останал без бодигардове?

— За какво са ми? Аз съм почтен бизнесмен и не държа пари при себе си, всичко е на сигурно място.

— Може би все още има хора на Силария, които предпочитат да си мъртъв.

Сократ искрено се разсмя.

— Дори и да ме открият, нещо, в което искрено се съмнявам, те едва ли си спомнят за мен. След като напуснах, там се смениха най-малко пет или шест диктатора. — Той се обърна към Теруилиджър. — Вие също ли сте ловец на награди?

— Не, аз само придружавам г-н Каин и с благодарност приемам офертата ви да пием по нещо.

— Какво да бъде?

— Всичко, което е течно.

Сократ отиде до стената, натисна определено място и там се отвори вратата на малък, но претрупан с бутилки бар.

— Какво ще кажете за уиски?

— Чудесно. — Теруилиджър притегли един стол и седна. Сократ напълни една чаша до средата, подаде му я, а след това отново се обърна към Каин.

— По дяволите, така се радвам, че те виждам след толкова време. Колко изминаха, трябва да са вече двайсет години?

— Двайсет и една.

— Предполагам, че си добре.

— Засега нямам оплаквания.

— И аз също, но да ти призная, тук сякаш живея друг живот. Ново име, нова планета, нова работа и пари.

— Вкусовете ти и любовта ти към лукса не са се променили — отбеляза Каин, като обхвана с жест скъпото обзавеждане.

— Истина е. Все пак, какво е животът без някои луксозни дреболии? Но да видим какво те е довело при мен, след толкова време, Себастиан?

— Информация.

Сократ изведнъж доби съвсем делови вид.

— Купуваш или продаваш?

— Купувам.

— Виж, очаквам посетител след няколко минути, така че ще трябва да бъдем по-кратки, отколкото ми се иска. А по-късно, разбира се, ще вечеряме заедно и ще си спомним старите времена. Какъв род информация те интересува?

— Търся един човек и ти можеш да ми помогнеш да го открия.

— Но, разбира се, ще направя всичко, което е по силите ми. Кой е той?

— Сантяго.

Сократ се намръщи.

— Съжалявам, Себастиан, питай ме за всеки друг и кредит няма да ти взема за информацията.

— Никой друг не ми е нужен.

— А би трябвало. Остави Сантяго на мира.

— Това приятелска препоръка ли беше?

— Да, и то много сериозна. Той просто не ти е по силите, не е на никого по силите.

— А каква работа има тогава с лихвар като теб?

— Аз съм финансист, Себастиан.

— Много добре знам какво си. Това, което не разбирам, е защо изобщо прави сделки с теб, след като очевидно има излишък, а не недостиг на пари.

— От време на време организирам срещи между бизнесмени от различни среди.

— Доколкото виждам, това е основната ти дейност — Каин посочи с глава към многобройните кръстове и икони по стените.

Сократ вдигна рамене.

— Човек прави, каквото може. Всемилостивият ни Бог проявява разбиране, особено след като види моите седмични дарения.

— Аз също ще направя щедри дарения, ако ми кажеш онова, което ме интересува.

— За това и дума не може да става.

— Кажи каква е цената.

— Цена няма, защото информацията не се продава.

— Да ти напомням ли, Уитакър, твоите собствени думи, „всичко, което имам, е за продан“?

— Навярно говориш за Силария?

— Да, позна.

— Но там ситуацията беше съвсем различна. Съборих едно корумпирано и бездейно правителство и…

— И направи нещата толкова по-лоши, че накрая Демокрацията откупи и теб.

— Това е нечестна и напълно незаслужена забележка, Каин.

— Но защо, Уитакър? Аз бях там и с очите си видях как твоите отряди избиха десет хиляди мъже и жени.

— Понякога всички правим грешки, а аз сигурно съм първият, който си ги е признал.

— Убеден съм, че на жертвите им става по-добре от това.

— Трябваше да убия трийсет хиляди — заяви сериозно Сократ.

Теруилиджър се изкикоти.

— Каква ти е идеята? — попита той.

— Че след една революция или трябва да асимилираш своите врагове или да ги унищожиш. Най-голямата глупост е да ги оставиш на свобода да заговорничат срещу теб. На Силария се оказаха прекалено много за асимилиране, трябвало е да ги ликвидирам всичките. Но какво излезе на практика — че аз съм прекалено мекушав, започнах сам да вярвам на това, което крещях по площадите. После деветдесет процента от времето си се пазех да не ме убият, а през останалите десет процента се опитвах да изправя Силария на крака. Нима е учудващо, че се провалих?

— Ти не само се провали, Уитакър — каза Каин, — а остави и истински ад след себе си. Стана по-лошо, отколкото преди да дойдеш.

— Съмнявам се. Може да съм вдигнал данъците и да съм въвел смъртното наказание, но внесох ред в местното законодателство, позволих дори да се проведат и избори.

— За да ти е по-лесно да убиеш победителите?

— Само някои от тях, тези, които открито се бореха и саботираха моя режим. И между другото — той се засмя, — те все пак спечелиха. Сега контролират проклетата си планета, а аз се крия под друго име.

— След като ограби хазната им.

— Компенсирах само пътните си разходи. Демокрацията не ми плати достатъчно, за да напусна поста си и трябваше сам да се погрижа за себе си. — Сократ удобно се облегна в стола си. — Трябва да се научиш да бъдеш реалист, Себастиан.

— Вече съм се научил и ти имаш не малка заслуга.

— Виждаш ли? Няма защо да си отправяме болезнени нападки. И двамата сме станали по-добри. Аз открих Бога и едно скромно състояние, а ти си станал талантлив ловец и реалист. Очевидно Силария е помогнала и на двама ни.

— Откри Бога или го откупи?

— Всичко зависи от гледната точка. Дарявам хиляди кредити всяка седмица на Църквата, възхвалявам го всяка сутрин в молитвите си, а той ми се отплаща като ме закриля и подпомага бизнеса ми. Ползата ни е взаимна.

— Сигурен съм — сухо се съгласи Каин. — Но се отклоняваме от темата.

— Силария?

— Сантяго.

Сократ поклати глава.

— Вече ти казах, не мога да говоря за това.

— Колко ще струва, за да можеш?

— Повече пари, отколкото някога ще имаш. С Демокрацията беше по-лесно, тя само ме свали от власт, но от Сантяго могат да се очакват далеч по-лоши неща.

— И не само от него. — Каин бръкна в един от многобройните си джобове, измъкна малък керамичен пистолет и го насочи към гърдите на Сократ.

— Как успя да минеш през системата за сигурност? — попита той, но повече от интерес, отколкото от страх.

— Не само ти имаш такава система. Забрави ли, че съм ловец. Всеки ден ме проверяват подобни скенери. Молекулярната структура на този пистолет е неуловима за детекторите.

— Колко изобретателно, науката напредва. Но все пак, ако ме убиеш, как ще получиш отговор на въпросите си? — Сократ извади дълга пура от джоба си и я запали.

— Ако не ми кажеш, има ли смисъл да те оставям жив?

— Ти си ловец на награди, убиваш за пари. За моята глава няма награда.

— Не си насилвай късмета — предупреди го Каин. — Ти си човек, който нямам нищо против да убия и безплатно.

— Хм, ние от Силария се оказахме странна сбирщина — изсмя се Сократ.

Теруилиджър се намеси.

— Хей, приятел, на твое място бих се разтревожил. Не кой да е, а Сонгбърд е насочил пистолета си към теб.

— Опитваш се нещо да ми кажеш ли? — попита Сократ и с демонстративно безразличие издуха дим от пурата си.

— Да, че той ще го направи. Това му е работата и окото му няма да мигне.

— Надявам се, че е по-умен от теб. Ако ме убие, няма да научи нищо, а и знае, че скоро ще дойде друг човек.

— Нямам никаква причина да те оставям жив, освен ако не ми кажеш това, което ми трябва. Колкото до твоя посетител, мисля, че отново хитруваш.

— Този път не, Себастиан. — Сократ погледна часовника си. — Тя вече е закъсняла с няколко минути, но ще дойде. Журналистка е и ако ме убиеш, името ти ще се появи в новините оттук до Делурос.

Каин го погледа втренчено около минута, а после се обърна назад.

— Я виж ти, много красива кана. От кого е направена, от санфоритите?

— Не, от робелианците. Защо?

— Сигурно струва около двайсет хиляди кредита?

— Малко повече.

От пистолета на Каин излезе малко пламъче и каната се пръсна на хиляди дребни парченца. Халфпени тихичко извика от изненада.

— Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш, Себастиан? — Сократ скочи от стола си, но бързо седна, когато оръжието се обърна към него.

— Преговарям. Кажи ми колко си платил за разпятието, украсено с диаманти?

— Да те вземат дяволите, Себастиан! Това е безценно произведение на…

— Имаш десет секунди да ми кажеш това, което искам или ще го видиш за последен път.

— Тогава унищожи всичко, няма да ми е проблем да ги поръчам отново.

— Говориш сериозно, предполагам?

— Напълно. Не ме интересува какво правиш.

— Явно подходът ми е неправилен. Колко струва една колянна капачка?

— Не много скъпо.

— Гледай ти, Уитакър Дръм се оказа и смел човек. Това вече ме учудва.

— Аз не се правя на герой, но знам, че Сантяго може да ми причини много повече болка, отколкото ти.

— Не бих залагал така смело живота си, ако бях на твое място.

— Прекалено добре те познавам и знам, че можеш да направиш всичко, но не и да ме убиеш.

Каин се готвеше да му отговори, но точно в този момент от вратата се чу тих звън.

— Това е тя. — Сократ показа малкия холографски екран. — Съветвам те да оставиш пистолета си на земята и да си тръгнеш, докато все още можеш да го направиш.

— Няма да стане — отсече Каин. — По каква работа идва?

— Вероятно иска същото, което и ти.

Звънът се повтори.

— По-добре да й отворим — обади се Теруилиджър. — Тя сигурно знае, че Сократ е вътре.

Каин кимна и дребният комарджия отиде при малкия команден пулт на стената, точно зад стола на Сократ. Първите два бутона, които натисна, пуснаха музика и намалиха осветлението, но третият отвори входната врата.

Секунда по-късно в стаята влезе руса жена, на около трийсет години. Имаше няколко килограма в повече, но това не пречеше на фигурата й. Туниката и панталоните й бяха практични, а не стилни, на лицето й нямаше никакъв грим. През едното й рамо бе преметната кожена чанта. Жената прецени с един поглед каква е ситуацията и се обърна към Каин.

— Не го убивайте преди да говоря с него — каза тя. — Обещавам ви, че изчакването ще си струва.

— Никой никого няма да убива засега — прекъсна я Сократ. — Все още сме на фазата на заплахите.

Каин се отдръпна няколко крачки назад, така че да наблюдава и двамата.

— Коя сте вие и по каква работа сте тук?

— А може ли и аз да ви попитам същото?

— Може, но аз ви зададох въпроса първи и плюс това имам насочен пистолет.

— Добре, казвам се Въртю[1] Маккензи. Журналистка съм и правя документални холограми.

— Защо сте тук?

— Дойдох да направя репортаж за Сократ.

— Къде е техническият ви екип?

— Аз сама си върша цялата работа и с това отговорих на всички ваши въпроси. А сега бихте ли направили същото?

— Имам един последен въпрос. Говорили ли сте с Уитакър Дръм досега?

— Кой, по дяволите, е той?

Каин се усмихна доволно.

— О’кей, казахте ми всичко, което ме интересуваше. Теруилиджър, разкарай я оттук.

Комарджията се надигна и тръгна към нея.

— Не се приближавай — каза Въртю и вдигна ръка, за да го спре.

Теруилиджър се усмихна и направи още една крачка. Секунда по-късно Маккензи замахна с крак, удари го под коляното и той се свлече на пода с възмутено охкане.

— Извинявай, приятел, мисля, че бях достатъчно ясна.

— Мили Боже! — възкликна Сократ. — Тук става интересно.

— Млъквай! — избухна Каин.

— Е, готов ли сте да отговаряте на въпросите ми? — попита Въртю, без да обръща внимание на Теруилиджър.

— Добре, какво ви интересува? — рече Каин.

— Как се казвате?

— Себастиан Каин.

— Същият, когото наричат Сонгбърд?

— Да.

— Защо искате да го убиете?

— Не искам, нужно ми е същото, което и на вас.

— И то е?

— Информация за Сантяго.

— Какво ви кара да мислите така?

— Не знаехте, че Сократ преди се е казвал Уитакър Дръм. Единственото по-забележително нещо, което е направил след като е с ново име, е да се срещне със Сантяго.

— Засегнат съм от отношението ти, Себастиан.

— Какъв е вашият интерес към Сантяго? — попита Маккензи.

— Професионален. А вашият?

— Също. Успях да убедя някои влиятелни хора, че ще направя документален филм за Сантяго, като при това им измъкнах доста пари в аванс.

— И сега е време да се издължите?

— Да, така е, но напредвам много бавно. Отне ми около година да стигна до Сократ, затова и ви казах да не го убивате преди да съм говорила с него. — Тя посочи с глава към Халфпени. — А този кой е?

— Името му е без значение — отвърна Каин.

— Благодаря за комплимента, Сонгбърд. Мисля, че нещо ми е счупено.

— Ако беше счупено, изобщо нямаше да можеш да се движиш — сряза го Въртю. — А сега млъкни и спри да хленчиш.

Теруилиджър я погледна мрачно и започна да масажира крака си.

— И така, г-н Каин — обърна се тя към ловеца, — какво ще правим?

— Вашето предложение?

— Интересите ни са сходни, но не идентични. Щом взема интервюто си, нямам нищо против да убиете Сантяго. Смятам, че репортажът ми няма да ви попречи да си приберете наградата. В такъв случай не виждам никакъв смисъл да се бием до смърт, за да видим кой първи ще получи необходимата му информация.

Каин кимна.

— Което ни отвежда отново при теб, Уитакър.

Сократ се усмихна.

— Нищо не се е променило, Себастиан. Ти не можеш да си позволиш да ме убиеш, а аз не мога да предам Сантяго. Дори и да ми причиняваш болка, няма да получиш нищо.

— Странно защо си мислиш, че Сантяго е по-голям инквизитор от мен.

— Не ставай глупав, Каин — намеси се Маккензи. — Има по-бърз и лесен начин да научим това, което ни е нужно.

— Очаквам предложения.

— Ще му инжектираме няколко милилитра ниатол и той ще ни каже всичко, което искаме.

— За съжаление ловците никога не носят със себе си ниатол.

— Тогава ще се окаже, че имаш страхотен късмет, защото аз дойдох подготвена.

— Значи си очаквала, че може да ти дотрябва?

— Всичко се случва.

Маккензи измъкна едно пакетче от чантата си и започна да го разопакова.

— Нямало е откъде да знаеш, че ще бъда тук. Как смяташе да се справиш с него?

— По същия начин, по който убедих и твоето приятелче да не ме закача. — Тя извади шишенце, обвито в хладилна опаковка и напълни една спринцовка с мътната течност.

— Е, Уитакър, ще стоиш ли мирен или ще трябва да те държа?

— Добре, Себастиан — въздъхна Сократ, — печелите. Оставете този наркотик. Сам ще ви кажа всичко, което искате.

— Много хитро, но вече е твърде късно. Предпочитам да използваме ниатола, може паметта ти да е избледняла. Хайде, вдигни си ръкава.

Сократ изпълни нареждането, а Въртю се приближи към него със спринцовката.

— Това не е ли повече, отколкото е необходимо? — попита Каин, забелязал пълния догоре стъклен цилиндър.

— Ще му инжектирам само два милилитра — отвърна журналистката. — Нямаме време да чакаме течността да се размрази.

— Теруилиджър, ела тук и го дръж, да не би случайно да му хрумне нещо друго.

Халфпени колебливо погледна първо към Сократ, после към Каин.

— Защо ти не го направиш?

— Моята работа е да държа пистолета, а твоята — да слушаш какво ти се казва. Хайде, върви, няма да те ритне.

Теруилиджър предпазливо се приближи към Сократ.

— Маккензи, чувал съм за ниатола, но никога не съм го използвал — каза Каин. — Не ми се е налагало да карам някого да се изповядва. След колко време ще подейства?

— Около деветдесет секунди или малко повече. — Въртю показа на Теруилиджър как да държи ръката на Сократ, откри къде е вената му и започна да инжектира ниатола.

Нещата, които се случиха след това, протекоха толкова бързо, че дори и Каин не успя да реагира.

С невинен жест Сократ дръпна от пурата си, а после я залепи върху ръката на Въртю Маккензи. Тя извика изненадано и отскочи настрани. Теруилиджър се опита да направи нещо, но само се озова между тялото на Сократ и насочения пистолет.

— Лягай на пода! — изкрещя Каин и сякаш още преди да изрече това, дребният комарджия вече беше на земята.

Сократ изля цялото съдържание на спринцовката във вените си, без някой да успее да му попречи.

— Ти загуби, Себастиан — каза той с иронична усмивка.

— Тъпо копеле, какво направи! — изкрещя Маккензи. — След по-малко от минута ще си мъртъв.

— Така поне е безболезнено — прошепна Сократ.

— Е, щом скоро ще срещнеш твоя господ, надявам се поне да ти прости всички грехове.

— Не се тревожи за мен, Себастиан, ние с него се разбираме много…

Думите му се провлачиха и той се строполи по очи на пода.

— По дяволите! — избухна Маккензи. — Кой би могъл да очаква, че ще направи подобно нещо. — Тя се наведе, отвори клепачите му, а после отново ги затвори. — Мъртъв е.

— Наистина ли? — учудено попита Теруилиджър.

Никой не му обърна внимание.

— Благодаря ти, Маккензи — саркастично подхвърли Каин. — Свърши добра работа.

— Само не ми се прави на началник — сопна се тя. — Ако си знаел, че това ще се случи, трябваше да ми кажеш.

— Трябваше да го направя както бях решил.

— Също нямаше да успееш. Не разбра ли, че той беше готов да изтърпи всичко, но не и да предаде Сантяго. — Въртю замислено изгледа Сократ. — По дяволите, що за човек е той, щом внушава такъв страх в тези, които го познават?

— Може би ще е по-добре за теб да не научаваш отговора на този въпрос. Просто върни парите, които си взела — предложи Каин.

— Не мога, вече похарчих по-голямата част — въздъхна тя. — Трябваше да направя репортажа, а и вече загубих около година от живота си.

— Познавам хора, които от трийсет години са след Сантяго.

— Но никой не е стигал толкова близо — възрази Въртю. — Ако журналист направи репортаж и холограми на Сантяго, ще бъде не по-малко известен от него самия. Ще му трябва склад за наградите, които ще получи. Ще може сам да си избира следващата работа и парите, за които да я свърши. Усилията си заслужават.

— Добре тогава, приятно преследване.

— Все още не съм се предала — упорито заяви тя. — Имам и други следи.

— О, така ли? — наостри уши Каин.

— Е, Себастиан? — погледна го Маккензи.

— Какво?

— Ще ти кажа какво знам, ако и ти направиш същото.

— Защо не, това е сделка.

— Но има едно условие.

— Слушам.

— Ще държим постоянна връзка, всеки ще осведомява другия докъде е стигнал.

— И как ще става това?

Маккензи посочи с пръст към Халфпени.

— Използвай него. И без това не става за друго.

— Ей, по дяволите, изчакайте една минута! — възмути се комарджията.

— Не става — поклати глава Каин. — Не мога да му намеря кораб.

— Нека използва твоя, няма да бъдем толкова надалеч.

— А не мислиш ли, че той ще изчезне с него и ще го продаде на първата планета?

— Хей, по дяволите, защо говорите така, все едно не съм в стаята? — намеси се Теруилиджър.

— Млъкни! — отряза го Въртю. — Предложи му десет процента от наградата и ще спечелиш лоялността му.

— Досега не съм му предлагал никакъв процент. Защо да променям това?

— Защото следите ти бяха дотук.

Каин замислено сведе глава.

— Но ако и твоите следи са същите като моите, сделката се разваля.

— Съгласна съм.

— Няма ли поне да ме питате какво мисля? — обади се Халфпени.

— Искаш ли десет процента от двайсет милиона кредита, за да правиш каквото ти се каже?

Теруилиджър няколко секунди гледа объркано към Въртю, докато проумя какво му се предлага.

— Навит съм.

— Щях да се учудя, ако не беше. Е, щом това е уредено, трябва да се оправим и с тялото.

— Аз ще имам грижа — измърмори Каин. — Това ми е работата.

— Не забравяй да минеш през пощата, може да има награда за него.

— Ще го направя.

— Мисля, че заслужавам половината, все пак ниатола беше мой.

— Ти журналистка ли си или ловец на награди? — сухо я попита Каин.

— Да кажем, че съм ниско заплатена журналистка.

— Добре, ако има награда, вземаш половината.

— Знаеш ли — обади се Теруилиджър, който внимателно я оглеждаше, — ти можеш да бъдеш много привлекателна, стига само да положиш малко повече усилия.

— Жалко, че не мога да кажа същото за теб. — Тя се обърна пак към Каин. — Е, Сонгбърд, готов ли си да си сравним бележките?

— Напълно.

— Странно защо, но имам чувството, че нашите отношения ще бъдат дълги и може би ще станат дори приятелски — предсказа Въртю.

— Стига да носят доходи, друго не ме интересува — отвърна Каин.

— Това се подразбира.

— Никога не се е подразбирало — възрази той с усмивка.

Въртю му протегна ръка.

— Партньори?

— Да, партньори.

Двамата стиснаха ръце над неоплакания труп на Уитакър Дръм.

[1] Virtue (англ.) — целомъдрие, добродетел. — Бел.пр. ↑

Част втора
Книгата на Върджин Куин

6.

Пие, псува и се бие нашата Върджин Куин[1].

И от грях не се страхува, той приятел е любим.

Изобщо нехае дали ще се подреди,

Готова е на всичко, за да победи.

Прякорът й отново беше лепнат от Черния Орфей, защото Въртю Маккензи имаше и добри и лоши черти, но девствеността определено не беше между тях. Той я срещнал само веднъж, на системата Делфини — може би най-късото разстояние, на което се е приближавал до планетите на Демокрацията. Въртю направила силно впечатление на Черния Орфей. Тя играела карти и пиела, без изобщо да осъзнава присъствието му, но когато хванала в измама свой колега журналист, свалила го на земята с няколко ритника и в добавка строшила бутилка от уиски в главата му, си осигурила място в баладите на Черния Орфей.

Въртю Маккензи не знаела, че за нея е написан стих, но когато след няколко месеца разбрала, побесняла от яд, недоволна от прякора, който й бил даден. Все пак след една, две седмици се успокоила, защото видяла, че вече е известна личност и вратите отвъд Границата ще се отварят по-лесно пред нея.

И това наистина се случило. Наложило се първо да се разнесе слухът, че тя и Върджин Куин са една и съща личност. Но след като и това станало, Въртю Маккензи проникнала на няколко преди недостижими места на Теразейн, там научила за Сократ, а по-късно от един търговец на Джеферсън III взела и адреса му.

Прякорът не й помогна особено на Пегас, но това все пак беше свят на Демокрацията, а не на Границата. Тук не само Черния Орфей, но и повечето от героите, за които пееше, бяха напълно непознати.

Три седмици преди това, в апартамента на Сократ, двамата с Каин бяха обсъдили всичко, което знаеха. Там решиха, че Каин е по-добре екипиран и ще трябва да тръгне след професионалната убийца Алтаир от Алтаир, а Маккензи, тъй като по-добре познава обитаемите планети на Демокрацията, ще тръгне да търси търговските агенти на Сантяго.

Въртю Маккензи се зае първо със Салваторе Акоста, един от хората, на които Саргасовата роза им беше дала холограми. За няколко дни, предимно от свои източници разбра, че той е бил убит преди два месеца на Пегас.

Пегас в миналото си е бил минна планета, богата на злато и радиоактивни изкопаеми, но сега беше само един пренаселен свят от Демокрацията. Името си бе получил от доминиращата форма на живот — дребно, наподобяващо жребче тревопасно животно, което между плешките си има два израстъка. (Те му служат само за равновесие, но удивително приличат на закърнели крила.)

Планетата е от този тип, който съвсем прилича на Земята, но само на пръв поглед. Атмосферата съдържа кислород, азот и инертни газове, но те не са в нужното за човека съотношение. Двайсет минути, прекарани на открито, ще ви оставят без дъх и с болка в гърдите, един час ще е фатален за всеки с дихателни проблеми, а два часа не може да издържи дори и най-здравият организъм.

Но по някаква причина (най-вероятно, поради фантастичните пейзажи), всички смятат Пегас за прекрасно място. Тук има огромни, покрити със сняг планини, хиляди малки, лъкатушещи реки, а естествените цветове на растенията са златисто-кафяви и те напомнят за есента на Земята. Планетата се намира на половината път между минната колония Спика и огромния, финансов център Дедал II, а това още повече вдига цените на недвижимата собственост.

Първите колонизатори-миньори са живеели под земята, за да могат по-лесно да пречистват въздуха и да се предпазят от много студените нощи. Но когато започнали да пристигат постоянни заселници, процъфтяло строителството на покрити с купол градове. Първо те били пет, после шест, а седмият бил голям колкото всички други взети заедно. На всички градове дали гръцки имена, а последният, най-новият се казваше Хектор (на името на митичен войн, за когото местните историци погрешно вярват, че е бил ездачът или поне треньорът на крилатия кон).

След като пристигна на планетата и нае стая в един от хотелите на Хектор, Въртю Маккензи веднага се свърза с Лиандър Смити, неин колега, който й дължеше услуга и той неохотно й бе прехвърлил наличната си информация за убийството на Акоста в нейния стаен компютър. Това, което научи, не беше кой знае какво: Акоста имал безкраен списък от тъмни сделки и повече врагове, отколкото му били необходими. Гърлото му било прерязано, когато излизал от „Перлата на морето“ — ресторант и бар, посещаван от по-неблагоразумните членове от обществото на Пегас. Убийството било определено като дело на подземния свят, защото през последните десетилетия Акоста не се срещал с други хора, освен с престъпници.

Въртю прелисти всички хотелски и ресторантски справочници, но не успя да открие къде се намира „Перлата на морето“. Очевиден сигнал, че собствениците имат добра, постоянна клиентела и не желаят излишна реклама, а още по-малко — нови посетители. Но за нейна радост в компютъра имаше план на града, гледан от въздуха и там бързо откри къде се намира ресторантът. Кварталът изглеждаше също така нов и добре поддържан, но веднага й направи впечатление, че полицейските коли патрулират по двойки, нещо, което се правеше само при рискови райони.

Пет минути по-късно се свърза с прес-аташето на местния полицейски участък и още от реакцията, когато отсреща чуха, че е журналистка от друга планета, разбра, че нищо няма да научи. Но след минута Въртю отново позвъни — този път на отдел убийства. Представи се за опечалената сестра на Акоста и настоя да получи информация докъде е стигнало разследването. Отговорът беше прост и ясен: доникъде. Остана дори с впечатлението, че ако открият убиеца на „брат“ й, само ще му стиснат ръката и ще го наградят с медал.

Най-накрая провери в пощата за съобщения от Каин, но отново нищо не откри. Следващият в списъка й агент на Сантяго се казваше Кхалиторп и беше метанодишащ. Не гореше от желание да тръгне да го търси и реши да събере още малко информация за Салваторе Акоста. Провери в компютъра разходите си досега и със свито сърце откри, че са над триста кредита. Зададе му програма да й сигнализира, когато стигне до петстотин. Отвори си бутилка каморианска водка, напълни водна чаша, взета от банята, представи си, че вътре има зелена маслина и отпи замислено една голяма глътка. Следващата й стъпка беше да се свърже с главния компютър на местната библиотека и да провери всички вестници за последните пет години, търсейки нещо за Акоста. Не откри нищо и се опита да открие сходно с неговото убийство. За последната година в Хектор бяха извършени трийсет и девет убийства, трийсет и две от тях на не повече от километър около „Перлата на морето“, а в деветнайсет оръжието на престъплението е било нож. Това я накара да мисли, че Акоста може просто да се е озовал на неподходящо място в неподходящо време и че не трябва непременно смъртта му да се свързва със Сантяго.

Навсякъде досега удряше на камък и оставаха само две възможности: да започне да търси хора, които са познавали Акоста или да зареже всичко и да тръгне след метанодишащия. Определено предпочиташе първото и поръча визуална връзка с офиса на Лиандър Смити. Секунда по-късно на екрана се появи образът на представителен мъж на средна възраст, с леко разрошена коса.

— Знам, че сигурно ще съжалявам, но все пак какво мога да направя за теб?

— Лиандър, намирам се в пълна безизходица.

— Кого се опитваш да мамиш, Въртю? Ти едва от четири часа си на тази проклета планета.

— Да, но за това време разбрах, че онова, което търся, е невъзможно да се получи по нормален начин. Мразя да разчитам на чужда помощ, но сега съм отчаяна. Ще ми помогнеш ли?

— Тази сутрин вече си изконсумира услугата.

— О, Лиандър, дължиш ми малко повече от това. Или трябва да ти опресня паметта?

— Не, моля те! Този канал не е защитен.

— Ами тогава, покани ме на обяд и ще си поговорим.

— Много съм зает.

— Е, добре, значи ще трябва да потърся някой друг, който в замяна на интересна история за известен, местен журналист ще ми направи услуга. — Въртю се протегна да прекъсне линията.

— Хей, чакай малко! Има ресторант на последния етаж на сградата, в която работя, ще се видим там в един и половина.

— Чудесно, ти ме каниш, нали? Аз съм едно бедно, безработно момиче и не мога да си позволя дори да обядвам в ресторант.

Побърза да прекъсне връзката, преди да чуе отговора му, защото вече имаше 493 кредита разходи за използване на компютъра. Помоли чрез програма за десет процента отстъпка (макар и да знаеше, че едва ли ще я получи), взе асансьора до четвъртия етаж и се качи на „висящата туба“ — така наричаха тук монорелсовата железница. Докато пътуваше към офиса на Смити, забеляза, че небето въпреки обедния час е черно, а вън от купола вилнееше силна буря. Чудеше се как ли щяха да оцелеят малките, крилати тревопасни, след като навън нямаха никакви естествени убежища.

Когато пристигна в сградата на Лиандър Смити и бе проверена старателно от охраната, взе асансьора от фоайето до последния етаж. За всеки, роден на Границата, ресторантът би изглеждал впечатляващо, но не и за Въртю. Още от пръв поглед й се стори, че както и на други места, и тук са се престарали — масите бяха малки и неудобни, коридорите между тях — тесни, мебелировката — прекалено пищна, а сервитьорите, както винаги прекалено самоуверени и двойно повече на брой от необходимото. Смити още не беше тук, но все пак бе резервирал маса за двама. Шефът на залата я настани и Въртю си поръча смесен коктейл от бара.

Лиандър Смити се появи пет минути по-късно. Първо отиде до бара, а после седна при нея.

— Колко се радвам да те видя, Въртю. Доста години изминаха — заговори я той с обичайната си фалшива усмивка.

— Аз също се радвам да те видя, Лиандър. Моите поздравления, все по-успешно започваш да лъжеш.

— Нека се държим културно, тук всички ме познават.

— Няма проблеми.

Лиандър сведе очи към менюто, след това извика сервитьора и поръча и за двамата.

— Доста време измина, Въртю. Мисля, че вече има пет години.

— Шест.

— Четох някои от по-известните ти материали. Много ми хареса онзи за войната с боргейвите.

— Гадни зверове, нали?

— Как успя да се приземиш с първата вълна на нашествието? Обикновено допускат само най-главните кореспонденти.

— Подкупих един симпатичен млад майор.

— Е, това обяснява всичко. Всъщност, ти винаги си знаела как да постигнеш онова, което искаш. Какво стана с мъжа, с който живееше тогава, омъжи ли се за него?

— С доста мъже съм живяла, но все още не съм се омъжвала.

— Жалко. — Той извади от джоба си красива табакера и й предложи цигара.

— Не, благодаря.

— Много са добри, внос от системата Какаб Касту.

— Предпочитам моите. — Въртю измъкна от джоба си омачкан пакет обикновени цигари.

— Тези не са ли прекалено силни?

— Не, свикнах с тях, когато бях на Границата и сега всички други са ми отвратителни.

— Била си на Границата?!

— Да, почти година.

— И какво прави там?

— Същото, което и на Пегас. Събирам информация за много важен репортаж. Там си намерих и много интересен партньор.

— Винаги съм мислел, че работиш сама.

— Да, но сега имам нужда от помощ.

— Познавам ли го?

— Едва ли. Чувал ли си името Сонгбърд?

— Ако това е псевдоним, не съм чел нищо от него.

— Той не е журналист, а ловец на награди.

— Господи! С какво си се захванала?

— Ако ти кажа, трябва да спрем да си разменяме любезности и да се заемем с това, за което съм дошла.

Смити въздъхна тежко, но кимна.

— Добре, рано или късно ще ме изнудиш, хайде да свършваме по-бързо. Салваторе Акоста е само дребен мошеник, който не заслужава дори заупокойната си молитва. След кого си тръгнала?

— Сантяго.

— Така си и мислех. Ти и още десет хиляди журналисти.

— Аз съм различна, защото ще го открия.

— Желая ти много късмет.

— Не ми трябват пожелания, а информация.

— Сигурно ти си научила много повече за Акоста, отколкото аз самият знам.

— Забрави го Акоста, с него ударих на камък. Трябва ми някой друг.

— Например?

— Някой, който се е срещал със Сантяго.

Смити се усмихна широко.

— Това е все едно да ми поискаш един милион кредита и аз да ти ги дам.

— Виж, този човек ми трябва само, за да ме насочи къде да го търся и нищо друго. Наградата не ме интересува, а само моя репортаж.

— И защо си мислиш, че някой от тази планета има връзка със Сантяго?

— Защото, въпреки че се възхищавам от този прекрасен град, той не е курортен комплекс. Акоста е търгувал с крадени стоки, базата му е била тук, дошъл е да вземе или донесе пари. Може да не е контактувал директно със Сантяго, но някой друг тогава от тази планета го е правил. Ти можеш да ми помогнеш, като ми дадеш името му.

— Нима твърдиш, че Акоста е работел за Сантяго?

— Казах индиректно, съмнявам се, че са се срещали. Искам името на човека, който ръководи престъпния свят на Пегас.

— Харисън Брет.

— Има ли криминално досие?

— Да.

— Разказвай. Арестуван ли е?

— Трийсет пъти.

— Съдебни процеси?

— Два.

— Лежал ли е в затвора?

Лиандър сведе глава.

— Не.

— На кого плаща? — попита бързо Въртю.

— На всички — вдигна рамене журналистът.

Маккензи се усмихна.

— Хайде, Лиандър, какво ти става? Аз съм Въртю, а не някоя глупачка от твоя офис. Кажи ми това, което искам.

— Защо просто не притиснеш Брет? — попита той с тон, който подсказваше, че знае не по-зле от нея защо.

— Да притисна Брет, а? И как ще стане това, като не е ходил в затвора и сигурно е купил цялата полиция? — Тя го изгледа. — Дай ми име.

— Не знам друго име.

— Това изобщо не ми харесва, Лиандър, не постъпваш разумно.

— Наистина не знам — оправда се той.

— Аз пък знам едно друго име — Лиандър Смити. Знам и една историйка за него. Искаш ли да я чуеш?

— Не, моля те, Въртю. — Той започна по-често да дърпа от цигарата си.

— Но защо? Много ще ти е интересно. Става дума за пробутване на фалшиви веществени доказателства и като резултат — невинен човек отиде в затвора.

— Боже Господи, престани, ще ни чуе някой. Нали ти знаеше, че е невинен и въпреки това ме прикри?

— О, той напълно заслужаваше да отиде зад решетките. Полицията напразно се опитваше да пипне това копеле от години. А те прикрих, защото обичам някой да ми дължи услуга.

— Знаеш ли, Въртю, никога не съм те харесвал. Винаги си била прекалено амбициозна, винаги си гледала да ме измамиш или си крояла нещо зад гърба ми.

— Не мога да го отрека. Старая се от всеки да извлека максимална изгода.

— Но какво ще стане, когато стигнеш до върха и вече няма върху кого да стъпваш?

— Това едва ли ще се случи скоро, а и аз добре ще се защитавам.

— Сигурно не съм единственият, който ти дължи услуга?

— Само още няколко приятели.

— И тях ли изнудваш по този начин?

— Аз не те изнудвам, Лиандър, имам и други следи. Щом не искаш да ми помогнеш, не го прави. Забрави, че съм те молила.

— Сериозно ли говориш?

— Напълно. Е, разбира се, ще трябва да посетя твоите началници. Аз съм журналистка и щом имам история, няма причина да я крия. Не се тревожи, няма да отидеш в затвора, но по-добре си потърси друга професия.

— Някога направила ли си нещо безвъзмездно?

— Да.

— И на колко беше, на шест?

— Още по-малка, но веднага се усетих, че съм сгрешила.

— Кого трябваше да убие твоят ловец на награди, за да станете партньори?

— Никого, той дори пощади един мъж, когато аз пристигнах, но това ни отдалечава от темата. Трябва ми име.

Лиандър нервно запали цигара от угарката на предишната.

— Искам да съм сигурен, че няма да ме намесваш. Не съм ти казал аз това име.

— Имаш ми думата — увери го тя и нетърпеливо се наведе напред. — Името.

— И това е последното нещо, което правя за теб, никакви услуги повече?

— Обещавам.

— Димитри Сокол.

— Влиятелен ли е?

— И още как. Мултимилионер, президент на няколко големи компании, заемал е отговорни политически постове, сега се говори, че ще го назначат, тоест ще си откупи мястото за посланик на Лодин IX.

— Добре, добре. Какво имаш срещу него?

— Официално — нищо.

— Хайде, Лиандър, изплюй камъчето и забрави, че си ми казал. Жени?

Смити поклати глава.

— Не, изобщо.

— Малки момченца, наркотици?

— Не, само пари. Няколко големи банкови измами на системата Биндер, но за да проникнеш зад корпоративните му машинации и два живота няма да ти стигнат. Останах със смътното убеждение, че е участвал в няколко убийства, но не съм категоричен. Със сигурност взема големи подкупи, но всичко това беше преди. От около три години се опитва да промени имиджа си и засега успява.

— А сега иска да стане посланик?

— Така ми казаха.

— Добре, Лиандър, дай ми няколко имена и дати и скоро пътищата ни ще се разделят.

— Нямам нищо конкретно, всичко това са клюки.

— Добре, но все пак ми ги кажи.

— По дяволите, защо не взех една таблетка отрова.

— Защото щях да те видя и да сменя чашите.

Обядът им пристигна и докато се хранеха, Лиандър Смити изложи повечето детайли от сделките на Сокол. Въртю не си водеше бележки, но той знаеше, че и след месец тя ще е в състояние да изрецитира данните наизуст.

— Ще се опитам да си уредя среща със Сокол още утре следобяд — каза Въртю, когато свършиха с десерта и отново преминаха на напитките.

— Няма да те приеме.

— Едва ли ще откаже интервю на журналистка от Делурос, щом разчита да стане посланик.

— Откога ставаш поданик на Делурос?

— От утре сутринта.

— Преди да те приеме, ще провери дали това е истина.

— Знам, затова ще препрограмираш моите документи за самоличност във вашата компютърна мрежа. Ако се усъмни в мен, там ще е първото място, където ще погледне.

— По дяволите, няма да го направя! — почти извика Смити, но после понижи глас, след като видя, че всички в ресторанта ги наблюдават. — Това вече е извън договореното. Нали ми обеща, че повече услуги няма да има?

— Истина е, няма да те заплашвам, щом веднъж съм дала думата си.

— Тогава всичко е наред — твърдо заяви той. — Няма да подправям документите ти.

— Както решиш, но ако Сокол се усъмни в моята самоличност, ще му кажа да иска препоръки от теб. Не вярвам да не свърже две и две и да не разбере, че ти ме изпращаш.

— И ще го направиш, нали? Наистина ще го направиш!

— Никой не може да ме спре. Трябва да открия Сантяго, заложила съм цялата си кариера.

— Защо не си избереш друга кариера? Създай си семейство, отгледай си деца, вместо да изнудваш старите си приятели. Господи, жал ми е за твоя партньор.

— Не се тревожи за него, той много добре се грижи за себе си. Защо не запазиш симпатиите си за такова сладко, невинно момиче като мен?

— Всичко друго, но не и невинно.

— Ще си спомниш утре сутринта да промениш мястото ми на раждане, нали?

— Добре, добре, имам ли някакъв избор?

— Още едно нещо, Лиандър.

— Какво ще бъде този път? Да си извадя очите, за да поиграеш на топчета?

— Не, сега нямам време за игра — гласът й изведнъж стана сериозен. — Мисля, че всичко ще мине добре, но за всеки случай, ако не се върна, свържи се със Себастиан Каин.

— Кой, по дяволите, е той?

— Моят партньор, ето ти корабната му регистрация. Сега се намира в системата Алтаир.

— И какво да му предам?

— Не бях ли ясна? Може да умра без никой да ме оплаче, но без някой да отмъсти за мен, няма да стане.

[1] The Virgin Queen (англ.) — девствената кралица. — Бел.пр. ↑

7.

Черния Орфей никога не беше ходил в населените от Демокрацията светове, а Димитри Сокол никога не ги беше напускал. Съвсем логично бе двамата да не се познават, пътищата им да не са се пресичали, Сокол да няма прякор или стих, посветен на него. Всъщност, така може би беше по-добре, защото Черния Орфей нямаше да го хареса. Той обичаше непринудените, жизнерадостни мъже и жени от Границата, а Сокол беше студен, неприветлив и пресметлив.

Димитри Сокол бе много образован и изтънчен човек, но това изобщо не му пречеше да извършва престъпления срещу цивилизацията. Все пак, когато трябваше да се убие някой, той предпочиташе да държи чековата си книжка, а не пистолет. Ако вършеше някакви незаконни сделки или измами, поставяше толкова други компании и хора между себе си и наемниците си, че спокойно можеше да се намира и на самия Делурос VIII. Той жадуваше всички да го смятат за почтен човек, нещо, което Черния Орфей презираше, и мразеше славата, докато Черния Орфей се стремеше чрез своята кариера да се обезсмърти.

Орфей дори би го сметнал за лицемер, което е една от възможните му характеристики, но истината беше, че Сокол вървеше по съвсем тънката линия между своите постъпки и надежди, и то с такова умение, на което би се възхитил и Бардът на Вътрешната граница.

Димитри Сокол притежаваше няколко вили на Сиибрайт и Полюкс IV, както и много офиси — някои, като този на Канфор VII не бе посещавал от години. Всяка година правеше огромни дарения и наскоро беше платил за завършването на една болница в Атина, най-стария от седемте града на Пегас. Голям любител на изкуствата, на него винаги можеше да се разчита за подпомагане на местния симфоничен оркестър или балет. Вече не даваше пари само за операта, но всички знаеха, че бе против връзката на дъщеря си с един от водещите тенори и не го обвиняваха.

Малко след обяд Въртю Маккензи влезе в небостъргача, където беше офисът на Димитри Сокол. След като бе проверена от охраната и срещата й бе потвърдена, тя взе асансьора и секретарката я придружи до малка приемна.

— Влезте тук, г-н Сокол всеки момент ще ви приеме.

Въртю благодари и щом остана сама, започна да изучава интериора на офиса. Две от стените на просторната стая бяха покрити с произведения на изкуството, повечето — доста скъпи, някои от тях — хубави, но всички — без да показват определен стил или вкус. Третата стена беше от стъкло и представляваше едновременно таван и прозорци. През нея се разкриваше великолепен изглед към реката и нейния дълбок пролом. Килимът изглеждаше като от плюш, но всъщност се оказа от някаква извънземна материя, която се отдръпваше от докосването на обувката, а после веднага я обгръщаше. В офиса се издигаше огромен холографски видео екран, а неговото управление бе прикрепено към ергономично, кожено кресло. До него имаше четири еднакви стола, два от които явно често се използваха и бяха поизносени. В единия ъгъл се намираше извънземен музикален инструмент с форма на пиано, а върху капака стояха шест малки кубчета с холограми, вероятно на цялото семейство на Сокол. Въртю взе едното, за да разгледа по-отблизо образа на красива млада жена.

— Най-малката ми дъщеря — чу зад себе си спокоен, приятелски глас.

Димитри Сокол беше висок мъж, набит, но без да е дебел, с добре подстригана побеляла коса и елегантни тънки мустаци. Очите му бяха тъмносини, носът — правилен, а брадичката — леко издадена напред. Облечен бе в елегантно бродиран костюм, в стила, който напоследък бе станал много популярен на Делурос VIII.

— Много е красива.

— Благодаря ви, ще й предам това.

Димитри Сокол се приближи до креслото си и натисна един бутон. Част от килима изчезна и от пода се издигна малка масичка, отрупана с чаши и бутилки.

— Мога ли да ви предложа нещо за пиене?

— С удоволствие.

— Какво предпочитате?

— А вие какво ще предложите?

Сокол се протегна и избра една бутилка със странна форма.

— Сигниански коняк, подарък от един приятел, който наскоро се завърна от Алтаир.

— Мисля, че казахте сигниански. Защо от Алтаир?

— Това е много рядка напитка, а на Алтаир алкохолът е прекалено силен. Ако някога сте опитвали тяхно питие, ще разберете защо е предпочел да ми донесе това.

Сокол напълни две чаши и й подаде едната.

— Много приятен вкус.

— Няма ли да седнете? — Той й посочи един от по-новите столове, а после сам седна срещу нея и извади дебела пура от джоба си. — Имате ли нещо против, ако пуша?

— Не, аз също съм пушачка.

— Тези са от Земята — съобщи гордо той и запали. — Става все по-трудно да се снабдявам.

— Мога да си представя.

— И все пак — Сокол изпусна облак дим, — усилията си заслужават. Между впрочем, къде е вашият снимачен екип?

— Нямам такъв, работя сама. — Въртю отвори износената си дамска чанта, извади малък, метален апарат с много отвори и го сложи на масата между тях. — Тук са вградени чифт широкообективни, триизмерни лещи, те могат да ви следят, дори ако се движите в стаята, а също и микрофон, който се включва от гласа ви. Наистина качеството е по-лошо от професионалните холокамери, но пък е по-удобно за пренасяне.

— Чудесно! Може ли да покрие целия ъгъл от триста и шейсет градуса без да го движите?

— Разбира се. Има един малък недостатък, че аз също ще бъда заснета, но после в лабораторията всичко ще бъде оформено като стандартно интервю. Само професионалист ще може да разбере, че тук не е идвал снимачен екип.

— И това интервю ще бъде излъчено на Делурос VIII?

— Не само там, а и на всички съседни системи.

— А ще мога ли да получа копие от крайния продукт?

— Без проблеми, само че ще ви е необходима професионална техника, за да можете да го видите.

— Притежавам такава, а ако не е подходяща, веднага ще я заменя.

— Чудесно. Готов ли сте да започнем?

— Когато кажете.

Въртю Маккензи проведе едно трийсетминутно интервю, по всички правила на професията, с надеждата, че все пак някъде ще може да го продаде — ако не на Лиандър Смити, на друга агенция или на Лодин XI, където сигурно вече очакваха Сокол.

— Благодаря ви, мисля, че това беше всичко. — Тя изключи апарата.

— Удоволствието беше мое. Ще ми съобщите ли, когато материалът е готов за излъчване?

— Разбира се, стига да отговорите както искам на следващия ми въпрос.

— Моля?!

— Казах, че имам още един въпрос.

— Няма ли да включите камерата си?

— Не, това не влиза в интервюто.

— Добре, слушам ви.

— Моля ви добре да го обмислите, преди да отговорите.

— Не се тревожете, свикнал съм с всякакви въпроси — самоуверено заяви той.

— Радвам се да го чуя. Кажете ми, къде мога да открия Сантяго?

В първия миг Димитри Сокол я погледна учудено, но после на лицето му се появи характерната за политиците усмивка.

— Моето мнение е, че Сантяго е мит на Границата. Дори и да е съществувал, вече отдавна трябва да е мъртъв.

— Все още е жив.

— Съмнявам се в това.

— Добре, г-н Сокол, тогава ще ви попитам за някой, който наистина е съществувал. Какво ще кажете за Сидни Перу?

Усмивката веднага изчезна от лицето му.

— Кой е Сидни Перу?

— Контрабандист, убит преди шест години.

— Никога не съм чувал за него.

— А за Хайнрих Клаусмайер?

— Напълно непознато име.

— И двамата са работели за вас, и двамата са убити.

— Какво се опитвате да постигнете, да ме оклеветите ли? Ако е така, дошли сте на неподходящо място. Аз нямам какво да крия и можете да получите информация от секретарката ми.

— Мисля, че имате какво да криете, г-н Сокол. Като например, някои операции на Биндер X.

— Не съм бил на Биндер от пет години. Пресата отдавна се опитва да ме очерни, но и вие няма да стигнете по-далеч от колегите си, по простата причина, че не съм престъпник.

— Те не са и предполагали това, което аз знам.

— И какво си мислите, че знаете? — Сокол вече трудно сдържаше раздразнението си.

— Знам, че ако не ми кажете къде е Сантяго, в скоро време ще бъде излъчен много интересен репортаж за вас.

— Добре, правете каквото искате. Аз съм чист пред съвестта си, не познавам нито Перу, нито Клаусмайер.

Въртю, в опита си да го раздразни, реши да изстреля и последния си куршум.

— Преди да умре, Салваторе Акоста ми каза нещо съвсем друго.

— Още една мистериозна личност. Кой е Салваторе Акоста?

— Работил е за вас преди известно време.

— Не е възможно, щях да го познавам.

— Имам на касета интервю с него, там той ви обвинява в убийствата на Перу и Клаусмайер.

— Много се съмнявам в това.

— А ще си позволите ли да рискувате? Възможно е материалът да не се окаже достатъчен, за да ви осъдят, но поне ще ви струва поста на Лодин XI.

— Дори и да имате подобна касета, този човек е лъжец.

Въртю вдигна рамене и тръгна към вратата.

— Имате право на собствено мнение. Утре ще ви изпратя форма, която трябва да подпишете, за да излезе интервюто ви в ефир.

Сокол я изгледа.

— Знаете ли, в началото имах добро мнение за вас. Но защо не бяхте откровена?

— Смятам, че съм достатъчно откровена.

— Нямам това предвид. Трябваше да кажете: „Г-н Сокол, мисля, че грешите. Сантяго е жив, бихте ли ми казали как да го намеря?“ Мразя да бъда изнудван и мамен, още повече, че се опитвате да го правите с лъжи и клевети.

— Добре, г-н Сокол, мисля, че грешите за Сантяго. Той едва ли е мъртъв. Бихте ли ми казали как да го открия?

— Виждате ли, това е друго нещо. Човекът, който може да ви помогне, е бандит от Границата.

— Името му?

— Не знам истинското му име, наричат го Веселия скитник.

— Къде мога да го открия?

— На планетата Голдънрод, система Джолейн.

— Каква е връзката му със Сантяго?

— Работил е за него.

— Както и хиляди други. Какво го прави различен?

— Двамата се познават лично.

— Дано да казвате истината.

— Можете да правите каквото искате с вашата касета. Истината не ме плаши, а лъжите могат да навредят само на вас. — Той се изправи, отиде до вратата, вдигна ръка пред невидим сензор и тя се отвори. — Очаквам да видя репортажа, когато е завършен.

— Това е най-малкото, което ще ви покажа. — Въртю мина през приемната и взе асансьора до партера.

Димитри Сокол погледа мястото, където бе седяла, запали нова пура и отиде да си сипе още коняк.

— Чу ли всичко това? — попита той с разговорен тон.

— Да — отговори му невидим глас.

— Искам да бъде проследена.

— Само толкова ли?

— Докато разберем, дали наистина има касета или само блъфира. И не искам да напуска планетата, преди да сме сигурни. Трябва ми и пълното й досие, не боклука, който ми пробута тази сутрин мрежата, а истината. Разполагаш с четири часа.

— Може да отнеме малко повече…

— Казах вече, четири часа.

Докато чакаше, Сокол даде още едно интервю, този път на местен журналист и приготви речта си за благотворителната среща, на която трябваше да участва тази вечер. След три часа и десет минути при него влезе висок, рус мъж на средна възраст.

— Сядай — нареди Сокол.

— Всичко съм записал във вашия компютър, но ще ви запозная накратко с фактите в случай, че имате някакви въпроси.

— Какво откри за нея?

— Името й е Въртю Пейшънс[1] Маккензи или Въртю Пейша Маккензи, не е много ясно кое от двете. Останах с убеждението, че е сменила презимето си. На трийсет и шест години е, родена е на Билор, израснала е на Сириус V, дипломирала се е на Аристотел…

— Новата изкуствена университетска планета?

— Да, точно така. Успехът й е посредствен, но много хора смятат Аристотел за елитна образователна планета и веднага след това е започнала работа в новинарската мрежа.

— Откога работи на Делурос?

— Никога не е стъпвала на Делурос. Десет години е била на заплата в сектор Алфард, а после е продължила като журналист на свободна практика.

— Нещо в личен план?

— Била е много будна, дори преждевременно развита. Пие повече отколкото трябва, увлича се по хазарт, трудно се сближава с хората. Имала е шест по-сериозни интимни връзки, но всичките са завършили за по-малко от година.

— Хм, тогава не бих ги нарекъл сериозни.

— Изглежда, че тя гледа по-сериозно единствено на своята кариера.

— Добре, разкажи ми тогава за нея.

— Редовно е имала проблеми с шефовете си, два пъти е уволнявана за неподчинение. Работи добре, но още не е направила такъв материал, който да й изгради репутация. Бърза към успеха и чувствайки, че няма време, става нетърпелива. Преди около година е получила от двама бизнесмени около два милиона кредита аванс, за да направи репортаж за Сантяго. Не знам как го е постигнала — дали е спала с тях или ги е изнудила. От единайсет месеца работи по този проект и вече е похарчила две-трети от парите. Имам чувството, че е приела това за свой последен шанс, ако не постигне нищо — с нея е свършено.

— Защо тогава не прибере парите и не изчезне?

— Предпочита да е богата и известна, а не само богата.

— Да-а, познато ми е това чувство. Нещо друго?

— Открила е Уитакър Дръм и дори може да го е убила.

— Не разбирам — или го е убила или не?

— Нещата са по-сложни. Докато е била на Деклан IV, се е свързала със Себастиан Каин, ловец на награди. Той е след Сантяго заради наградата и според информацията, е професионалист. Двамата са били в апартамента на Дръм по едно и също време, не се знае кой го е убил. Имало е дори и трети човек, известен комарджия на име Халфпени Теруилиджър. Каин го е взел от Порт Етранже, не знам дали работи заедно с Маккензи. Предполагам, че може да е насочил Каин към Дръм в замяна на някаква услуга.

— По-точно?

— Не знам, но комарджиите имат много врагове. Хубаво е да разполагаш с ловец за приятел, особено ако си на Границата.

— Добре. — Сокол запали угасналата си пура. — Да се върнем отново към Маккензи. Как ме е открила? Дръм не знаеше дори, че съществувам.

Русият мъж сви рамене.

— Не знам.

— Тогава аз ще ти кажа как — продължи замислено Сокол. — Някой й е казал. Акоста или някой друг. С кого се е срещала на Пегас?

— Само с Лиандър Смити.

— Ето ти и отговора. Това жалко копеле й е дало на тепсия всичко, което от години се опитва да ми лепне.

— Може би, но трябва да сме сигурни, преди да предприемем нещо.

— Няма да е толкова трудно. Кой е все пак този Акоста?

— Дребен контрабандист, няколко пъти е получавал стоки от Сантяго.

— А с нас работил ли е?

— Директно, не.

— Дали е знаел името ми?

— Всичко е възможно.

— Да опитаме от друг ъгъл — предложи Сокол. — Кога е бил убит?

— Преди няколко седмици.

— Преди Маккензи да пристигне на Пегас?

— Точно така.

Сокол се усмихна.

— Значи те изобщо не са се срещнали.

— Не можете да сте сигурен. А ако това е станало на друга планета?

— Не, изключено. Маккензи щеше да дойде при мен веднага, щом получеше изобличаващи материали от Акоста. Блъфирала е през цялото време.

— Ще рискувате ли да приемете, че е така?

Сокол се намръщи.

— Не знам. Тя не представлява опасност, но може да провали назначението ми на Лодин XI — той започна да върти замислено пурата между пръстите си. — Провери дали тя и Акоста са се срещали през последните пет години.

Русият мъж се върна след около час.

— Прав бяхте. Разстоянието между тях никога не е било по-малко от петнайсет светлинни години.

— Знаех си! — възкликна доволно Сокол.

— Какво ще заповядате сега? — попита русият мъж.

— Маккензи сигурно е оставила някакво съобщение за Каин тук, в Хектор или вече направо е говорила с него. Намери начин утре да се свържеш със Сантяго и го предупреди, че Каин и този комарджия може да открият Скитника.

— Утре ли?

Сокол кимна.

— Днес следобед ще откриеш Лиандър Смити. Не желая да убивам журналист, но направи така, че никога повече да не сее клевети по мой адрес. Няма нужда да му казваш кой те изпраща, той сам ще се досети.

— Това е за следобед и утре сутринта, а за довечера?

— Върви си у вас и си почини.

— Ами Маккензи?

— Щом тя лъже, че има касета, не представлява никаква опасност. Не искам да й се случи нищо, докато е на Пегас.

— А когато си тръгне?

Димитри Сокол се усмихна и дръпна от пурата си.

— Това вече е друг въпрос.

[1] Patience (англ.) — търпение, упорство. — Бел.пр. ↑

8.

Отец Уилям е името му,

трудна за разбиране е целта му.

Да спасява грешници е работата му,

а убивал хора, говори славата му.

Винаги, когато хората сядаха и говореха с Черния Орфей, рано или късно те му задаваха въпроса: „Кой е най-интересният човек, който си срещал по време на твоите странствания?“ Той се облягаше назад, отпиваше от виното, гледаше замислено в една точка и точно, когато слушателите му си мислеха, че ще им отговори, Орфей се усмихваше и казваше, че е срещал много запомнящи се мъже и жени от Вътрешната граница: убийци като Сонгбърд и Веднъж Чарли, трагични образи като Шуслер Киборга, предприемачи като Декарт Уайт (който той преименувал на Карт Бланш — име, което много му допаднало), добри жени като Мълчаливата Ани и Благословената Сали, лоши жени като Плосконосата Сал и Сестра Мърла, и дори супермен като Менмаунтин Бейтс, но никой от тях не можел да се сравнява с отец Уилям.

Това било любов от пръв поглед. Не каквото си мислите вие, физическа или платонична любов, а чувството, което изпитва един пейзажист, докато наблюдава прекрасен залез. Черния Орфей рисуваше своите словесни картини на много широки платна, но въпреки това отец Уилям не можеше да се събере на тях.

За първи път Черния Орфей го видял на системата Корвус, където проповядвал адски огън и вечни мъки в пъкъла, а после предизвиквал своята публика — сред която имало и няколко доста известни личности, — дали ще дръзне да не пусне помощи в неговата лична кутия с надпис „дарения за бедни“. След две години те отново се срещнали, този път на звездния куп Куинелиус, където отец Уилям благославял душите на четирима мъже, които току-що бил убил. Орфей се натъкнал на него за трети и последен път на Джиродус II и гледал очарован, как той застрелял двама бандити, занесъл скалповете им, за да си прибере наградата (вземането на скалпове не е необходимо, но никой не е спорил или обсъждал този въпрос с отец Уилям), дарил парите на местната църква и прекарал следващите два дни в разяснения на евангелието пред слоноподобните обитатели на планетата.

Черния Орфей се надявал да разбере нещо за миналото му, но това се оказало безплоден опит. Единственото, за което бил склонен да говори отец Уилям, било Бог, а когато излеел в огромния си търбух едно, две питиета преминавал към любимата си тема за Содом и Гомор.

Отец Уилям беше със забележителна фигура, висок около метър и деветдесет, тежеше близо двеста килограма и винаги бе облечен в черно. На кръста му имаше два лазерни пистолета, за които казваше, че изхвърлят всепречистващия огън на Господа. Отрекъл се бе от всички телесни удоволствия, но не можеше да се пребори с лакомията си и обясняваше, че хилавите евангелисти са много неефективни и че са му необходими много калории, за да има сили да обикаля безбожните планети на Границата. Все пак той винаги се насочваше натам, където се криеше някой търсен убиец, под предлога, че тази планета първа има нужда от пречистване чрез божиите слова.

И въпреки всичко отец Уилям не беше много известен. Черния Орфей му бе посветил едва три куплета, една трета от написаното за Жил Сан Питие, който пък изобщо не беше толкова интересен и колоритен, че да ги заслужава. Все пак Орфей бе сметнал свещеника-ловец за толкова естествен и открит, че за него нищо повече не можело да се напише. И тъй като тези куплети бяха малки и незабележими, а непрекъснато растящият епос наброяваше вече повече от две хиляди стиха, хората, които не бяха чули лично мнението на Черния Орфей за отец Уилям, често не забелязваха, че и за него има няколко строфи.

Въртю Маккензи беше точно от тези хора. Тя не знаеше, че отец Уилям проповядва на Голдънрод, но дори и да знаеше, това в момента не я интересуваше. Трябваше колкото се може по-бързо да открие Скитника, а чрез него и Сантяго.

Приземи кораба си на Голдънрод, малка планета, притежание на селскостопански синдикати. Културите се обработваха от роботи, ръководени от шепа мъже и жени, които се водеха администратори, но дълбоко в сърцата си знаеха, че са обикновени механици и надзиратели. На планетата имаше само един град, стар Търговски град, който поглъщаше фермите, растеше и вече имаше над осем хиляди жители. Както почти всички останали градове на Границата, и този носеше името на планетата.

Въртю Маккензи нямаше чувството, че ще й се наложи дълго да остане тук, така че вместо да си запази стая в хотела, остави багажа си в кораба и взе совалкова кола до Голдънрод. Когато превозното средство стигна до крайната точка на своя програмиран маршрут, тя се озова в центъра на града, точно до статуята на човека, който бе открил планетата.

За разлика от Каин, който от две десетилетия пътуваше и търсеше информацията си в кръчмите и вертепите на Търговските градове, Въртю се насочи към местната новинарска агенция. Тук информационна мрежа липсваше и на практика се оказа, че в офиса работи само един нещатен дописник. Тя му представи журналистическата си карта и го попита за координатите на Веселия скитник.

— Би трябвало да ви вълнуват по-важни неща, млада госпожице.

— Като например?

— Започнете отсега да мислите как да си тръгнете жива от планетата.

— Какви ги говорите, по дяволите?!

— Това не е новина, поради което не съм я разпространил, пък и кой ли го грижа какво става при нас, но се носи слух, че сте изкарали от нерви една известна личност на Пегас и за да не пострада бизнесът му, той е решил да излее гнева си тук, на Голдънрод.

— Димитри Сокол е планирал отмъщение?!

— Трима убийци ще се погрижат да не напуснете планетата.

— Кои са те?

Човекът вдигна рамене.

— Не знам.

— Прекрасно! — Въртю погледна през прозореца и се опита да открие сред минувачите хора, които да приличат на наемни убийци. — Мога ли да подам молба за полицейска закрила?

— Вие сте извън Демокрацията, тук полицейски участък няма.

— Трябва да има някакъв начин за защита на гражданите.

— Голдънрод е планета на Скитника, той се грижи за сигурността на всички.

— В справочника пише, че е собственост на няколко финансови групировки.

— Това е вярно, но техните управления са на Делурос, Земята и планетите-близнаци Канфор. Щом стопанствата работят и носят добри печалби, никой не се интересува какво става при нас. Още повече, след като са позволили на Скитника да живее тук, получават нещо в замяна.

— Значи те му осигуряват убежище, а той се грижи никой да не им плячкосва стоките и мами хората им?

— Нещо подобно. Не знам какво точно са се споразумели, но нещата стоят горе-долу така.

— Чудесно. Може ли да му съобщим, че съм пристигнала и той да закриля и мен?

— Мислех, че сте ме разбрали, но вие не слушате внимателно.

— Нещо пропускам?

— Тук нищо не става без съгласието на Скитника. Тримата убийци предварително са говорили с него.

— По дяволите, но аз никога не съм го виждала! Какво може да има против мен?

— Нищо. Той е много приятен човек. Но убийците, за да получат разрешение да действат тук, са му обещали някаква комисионна, а това променя нещата. Скитника обича парите много повече от хората.

— Тогава трябва да го открия, преди те да открият мен.

— Но как ще разберете кои са те? Може да са онези трима дрипави мъже, ето там на ъгъла, но може да са и трите възрастни жени, които с кошниците си отиват на пазар, или барманът в уличното кафене, или дори механиците на космодрума. Ако бях на ваше място, щях да се кача на кораба си и да изчезна, преди някой да усети.

— Не пропътувах това разстояние, за да си тръгна. Къде да открия Скитника?

Мъжът сви рамене.

— Не знам.

— По дяволите, ще ми помогнете ли или не?

— Не знам къде да го откриете. Не мога да кажа дали изобщо е на планетата. Не ми е работа да следя кога идва или заминава.

— Добре, ако е тук, къде живее?

— Горе на хълмовете над града. Построил си е истинска крепост. Няма да можете да влезете, обградена е с охранителна система и то не предупредителна, а смъртоносна.

— Как тогава да вляза във връзка с него?

— Имам една идея. Отец Уилям се е настанил край града за няколко дни, предполагам, че Скитника ще го държи под око, просто за всеки случай.

— Кой е този отец Уилям?

— Учудвате ме. Откога сте на Границата?

— Доста отдавна. Има ли стих за него от Черния Орфей?

— Разбира се. И той го е описал много по-добре от вас. Вие сте Върджин Куин, нали?

— Да.

— Защо тогава не сте чували за отец Уилям?

— Имам да върша по-важни неща от това да науча осем хиляди стиха наизуст. Ще ми кажете ли кой е той?

— Отец Уилям е по малко от всичко — свещеник, ловец, щедър дарител. Зависи с кого си има работа.

— А ще знае ли как да стигна до Скитника?

— Предполагам, че да. Отец Уилям знае почти всичко за бандитите.

— Казахте, че е ловец на награди. Защо Скитника му е позволил да дойде на Голдънрод?

— Защото щеше да избухне бунт. Отец Уилям е най-популярният проповедник на Границата и може да си позволи всичко.

— Димитри Сокол не би наел него, за да ме убие, нали?

— В никакъв случай. Той е ловец, а не наемен убиец.

— Добре — въздъхна Маккензи. — Изглежда, че той е следващия човек, с когото трябва да се срещна. Къде е отседнал?

— Опънал е палатка на около километър западно от града.

— А кога започва с проповедите си?

— Днешната служба трябва да е започнала преди два часа.

— Което значи, че скоро ще свърши.

Нещатният дописник се засмя.

— Едва ли ще свърши до полунощ.

— Шегувате се, нали? За какво, по дяволите, ще говори толкова дълго?

— За всичко, което му дойде наум. Да не забравяме, че тук хората рядко се сещат за религията, а той ще дойде отново най-рано след пет, шест години. За краткото време, през което е тук, трябва да убеди всички, че ги чакат адски огън и вечни мъки в пъкъла.

— Звучи впечатляващо — заяви Въртю, без излишен ентусиазъм. — Е, по-добре да тръгвам.

— Щом толкова настоявате да продължите, защо не изчакате поне да се стъмни?

— Защото не познавам града. Ще дам излишно предимство на хората, които са след мен. Разчитам, че няма да ме убият по обяд, в самия център и сред толкова хора. По дяволите, съжалявам, че моят съдружник не е тук. Той по-добре се справя с такива ситуации.

— А кой е той, ако не е тайна?

— Себастиан Каин. Сигурно сте чували за него.

— Сонгбърд?! И той работи с вас?!

Въртю кимна.

— Напълно съм съгласен. Това е работа като за него. Защо е изпратил вас?

— Сега е зает в системата Алтаир.

Нещатният дописник изглеждаше заинтригуван.

— Позволете ми да направя едно грубо предположение. Тръгнал е след Алтаир от Алтаир?

— Да.

Мъжът тихо подсвирна.

— Не знам с какво сте се захванали, но едва ли сте избрали най-лесния път.

— Може би просто, защото друг път няма. — Въртю погледна отново през прозореца и видя, че тримата подозрителни мъже вече не са на ъгъла на улицата.

— Мога само да ви пожелая късмет, защото ще имате голяма нужда от него.

— Благодаря. Един километър на запад, нали?

— Точно така.

Когато влезе в асансьора, Въртю извади малък пистолет от чантата си и го пъхна в колана на дънките си. Вече по-спокойна, излезе от сградата и вдиша сухия, горещ въздух на Голдънрод. По улицата вървяха няколко двойки и тройки хора и тя се спря, за да определи дали някой не проявява по-голям интерес към нея.

„По дяволите, това е смешно, как бих могла да позная, че някой е убиец?“

Остана така на едно място, като със свито сърце се надяваше, че няма да чуе изстрел или тихо свистене на лазерен лъч. Нищо не се случи и Въртю зави след ъгъла наляво, а после още три пъти наляво и направи пълен кръг на сградата. Увери се, че никой не я следи и реши повече да не се държи като мишена, а да се добере колкото се може по-скоро до Скитника — човека, за когото поне със сигурност знаеше, че е бандит.

Тръгна с широки крачки на запад, опитвайки се да върви плътно до стените на сградите. След минута градът неочаквано свърши и тя видя пъстра палатка, опъната на около километър по средата на полето. Изчака малко, за да се убеди, че никой не я следи и тръгна бързо нататък, като хвърляше от време на време някой поглед през рамо.

Беше изминала вече половината разстояние и временно не виждаше палатката, защото се намираше в малка падина, когато забеляза възрастна двойка да се прибира към града. Мъжът беше със стар, но елегантен костюм, облечен вероятно в чест на отец Уилям. Вървеше бавно и се подпираше на дървен бастун. Жената носеше кошница за пикник и чадър, за да си пази сянка. Въртю спря и ги поздрави, като не забравяше да държи ръката си на колана, близо до дръжката на пистолета.

— Здравейте. Свърши ли вече проповедта на отец Уилям?

— О, не, пази Боже! — отвърна жената, леко разочарована от нейния въпрос. — Ние отиваме за малко до вкъщи да си починем и после отново се връщаме.

— Не съм те виждал, дъще — обади се и старецът. — Сигурно не си тукашна?

— Не, не съм. Разбрах, че отец Уилям ще остане няколко дни и дойдох да го послушам. Аз съм от Салинас IV.

— Така ли?! Колко интересно. Чувал съм, че е много красива планета.

— Наистина е много красива.

— Ние сме родени на Сиибрайт, но съдбата ни доведе на Границата.

— Това беше преди четирийсет години — поясни възрастната жена. — Не може да се каже, че сме станали по-богати, но Голдънрод е чудесно място да се пенсионираш, а и отец Уилям често минава оттук. Искаш ли един сандвич, скъпа? — тя вдигна кошницата си.

— Не, благодаря. Преди малко обядвах.

— Жалко, ще трябва да ги изхвърля. Едно приятелско семейство ни покани на вечеря.

— Много съм ви признателна, но преядох, нищо не мога да хапна.

— Хайде, погледни, може да си харесаш нещо, имам и курабийки за чай, и…

Въртю видя с крайчеца на окото си някакво движение и се просна на земята. Старецът захвърли бастуна, с който бе замахнал към нея и бръкна в джоба си. Преди да изчака, за да види какво ще извади оттам, тя го ритна под капачката и нещо изпука. Скочи на крака с пистолет в ръка, но жената също бе извадила странно на вид метално оръжие.

— Много добри рефлекси имаш, скъпа.

— Какво ще правим сега, ще се изтребим или ще обявим примирие, докато махнем ранените от бойното поле? — Въртю кимна към охкащия старец.

— А защо да не изчакаме подкрепления? Аз поне имам добър тил.

— Да, знам, че сте трима.

— Но скъпият съпруг изглежда пострада зле. Той имаше проблеми с ходенето още преди така жестоко да му счупиш крака. Значи или трябва да те ликвидирам на секундата, или да приема предложения от теб мир.

— Ако ти стреляш и аз ще го направя.

— Да, но ако ти пръсна главата, може и да не успееш да реагираш.

— Зависи кой има по-бърз рефлекс. Боя се, че това съм аз. — „Как ли щеше да постъпи Каин?“ — мислеше си Въртю. — Тогава няма да има кой да се погрижи за съпруга ти.

— Знаеш ли, може и да си права. Вече сме твърде стари за това.

— Правили сте го и преди?!

— Дванайсет пъти — гордо обяви старицата. — Всички очакват убийците да са като на холофилмите, огромни, груби, с големи пистолети. Направихме добро състояние от тази работа. — Тя се усмихна и добави по-тихо. — Дори Черния Орфей искаше да пише за нас, но нали разбираш, щеше да ни отнеме елемента на изненада и да ни остави без работа. Съгласи се с нашето желание… Все пак той винаги е бил истински джентълмен.

Старецът се опита да стане, изохка по-силно и припадна. Жената тежко въздъхна.

— Добре, скъпа, печелиш. Трябва да потърся лекар.

— Ей, не бързай толкова. Кой е третият от отбора?

— Не мога да ти кажа — така го обричам на смърт, а ако и той не успее, ще трябва пак аз да се заема с теб.

Въртю обмисли думите й и кимна.

— Добре, да сключим примирие.

— Тогава, ако обичаш, прибери си оръжието.

— Нека тази чест бъде първо твоя.

— Надявам се, че си почтена жена и държиш на думата си. — Старицата отвори кошницата и пусна оръжието си вътре.

Въртю прибра своя пистолет и бързо обезоръжи и възрастния мъж.

— Ако бях на ваше място, щях да се прибера вкъщи и да си стоя там. Следващия път, когато ви видя, ще трябва да ви убия.

— Ще ми помогнеш ли да го преместим на сянка, ето там, до онова дърво? Не мога да оставя Хенри на слънце, сигурно ще ми отнеме час, докато открия лекар.

— Шегуваш се, нали?

— Ако го оставя тук, ще умре. Прекалено е стар.

— Да ти напомням ли, че той преди малко се опита да ме убие?

— Това си беше бизнес. А сега, както виждаш, в това състояние нищо не може да ти направи.

Въртю сви рамене и кимна, като се опитваше да не мисли, че помага на един убиец да тегли друг убиец.

— Добре, но остави кошницата на земята.

— Разбира се, скъпа, не се тревожи.

Двете жени се приближиха до неподвижния Хенри и се наведоха. Въртю забеляза, че едната ръка на старицата е в джоба й и я хвана за китката, преди да успее да измъкне скрития си нож.

— Мисля, че сключихме сделка.

— Никога не оставям работата си несвършена — изсъска старицата и лицето й почервеня от яд. — Какво ще правиш с мен?

— Нищо чак толкова лошо като това, което ти ми беше приготвила. Хайде да преместим скъпия Хенри на сянка, но ако още един път опиташ нещо, ще те убия.

Когато стигнаха до дървото, Въртю извади пистолета си и го опря в гърдите на жената.

— Питам те за последен път, как изглежда третият убиец?

— Не смятам да погазвам професионалната етика. Дори и да ме застреляш, за него ще е по-лесно по шума да се ориентира къде си.

— Сигурно си права. — Въртю заби един здрав ритник в коляното на старицата и търпеливо изчака тя да изпищи, а след това да се отпусне на земята. — Това ще те държи достатъчно време извън играта. — Отиде до кошницата и измъкна отвътре бутилка изстуден чай.

— Виж, денят е горещ и двамата ще се обезводните, преди да ви открие някой. Кажи ми как изглежда третият убиец и ще ви оставя това.

— Прави каквото искаш, но не мога да го предам.

Въртю счупи бутилката в земята, прибра всички техни оръжия и тръгна към палатката. Заобиколи я и влезе през задния вход. Вътре имаше четирийсет, петдесет редици пейки и почти всички бяха заети. Отпред се издигаше импровизиран амвон, а в дъното се намираше автоматичен синтезатор, който с химни осигуряваше музикалното оформление. На подиума стоеше огромен мъж, който хипнотизираше слушателите си с пронизващите си зелени очи. Имаше буйна рижа коса, леко побеляла брада, облечен бе изцяло в черно, а под мантията му се подаваха полираните дръжки на два лазерни пистолета.

— И ако вашата ръка извърши грях, отрежете я! — гръмна звучният баритон на отец Уилям. — Мислете за Бог, не само като идеал, не само като обект за преклонение, дори и не само като Създател. Никога не забравяйте, че Господ е и хирург — това, което не направи с меча на изкуплението, ще го направи със скалпела на справедливостта…

Въртю си намери място до пътеката на една от последните пейки.

— Да, братя и сестри, говорим за инфекцията. Не за инфекцията на тялото, която е от компетенцията на докторите, а за тази на духа, който е собственост на Бога. — Отец Уилям спря да си поеме дъх и отпи от чаша със светлосиня течност. — Слушайте ме добре, тялото и духът имат много общи неща помежду си. Първото и най-важното, те могат да носят удоволствие на Бога, тялото — като бъде плодоносно и се размножава, а духът като Му се моли и пее песните Му. Но те имат и още нещо общо помежду си, могат и двете да бъдат завладени от инфекция, да станат гнойни пъпки, да станат противни за гледане от очите на другите хора и от тези на Бога.

Висок, неприятен мъж, с дълги, извити нагоре мустаци и гъсти вежди, влезе в палатката, огледа се и се приближи към Въртю Маккензи.

— Ще може ли малко да се преместите?

Тя му направи място да седне.

— Не успях да дойда в началото, един от комбайните ми се повреди. Изпуснах ли много?

Въртю поклати глава и му направи знак да пази тишина.

— Извинете ме.

— … А ако тялото се зарази, какво ще направим? — Отец Уилям, огледа публиката, но никой не отговори. — Ще му дадем антибиотици, ако заразата е по-силна — ще опитаме с по-силни лекарства. А ако е хванало рак, какво ще направим? — Той замахна с ръка. — Ще го изрежем, ето така. Но какво ще стане с душата? Какво ще направим, ако тя е заразена? Как ще инжектираме антибиотици в нейните вени? Как ще ампутираме една част от нея, преди да се е разпространила инфекцията? Отговорът, мои чеда, е, че ние няма да направим нищо от това, което изброих. Тези мерки са половинчати и те няма да спасят душата ви. Тялото ви е само костюм, който носите през краткото си съществуване, а душата си сте принудени да носите цяла вечност, затова с нея рискове не могат да се поемат. Не можете да й дадете антибиотици или да я сложите две седмици на легло, защото тя няма вени и не може да стои легнала, а и ефект от това няма да има. — Гласът му се извиси с няколко октави. — Запомнете добре! При душата няма лека инфекция — щом е заразена, това е фатално. Разберете ли, че е болна, разрежете я със светото острие на Бога.

Думите му едва бяха свършили, когато Въртю усети нещо остро да я мушва в областта на гърдите.

— Мълчи и не прави резки движения — мустакатият мъж бе допрял до нея дълъг нож.

Отец Уилям се изкашля, за да прочисти гърлото си.

— Някои от вас сигурно искат да знаят: „Как след подобна операция душата отново ще бъде чиста?“ Добре, чеда мои, това е дяволски интересен въпрос, но отговорът изобщо няма да ви хареса. — Той замълча, привличайки вниманието на всички. — Нищо не може да направи чиста, веднъж заразената душа. Мислите, че можете да заблудите Бог с фалшиви дарения? — Той се засмя и озвучителната система едва се справи със силния му глас.

— Ще викам за помощ — прошепна Въртю.

— Може да опиташ, но започнеш ли с вик, ще завършиш с хриптене.

— И в това няма нищо ново — продължи отец Уилям. — Какво направи Господ с хората от Содом, когато душите им се заразиха? Той не седна да се чуди как да постъпи с болните си пациенти, а изряза рака. Използва ножа! Какво направи, когато видя, че целият свят се е заразил? Да не би да е лекувал всеки поотделно? Не! Изпрати на грешниците потоп, четирийсет дни и нощи неспирен дъжд. — Той си пое дъх и избърса чело с черна носна кърпичка.

— Скоро ще има почивка — прошепна мустакатият. — Изправяш се и бавно тръгваш пред мен. Разбра ли? — Мъжът подсили думите си, като отново я сръга с ножа.

— Защо да го правя? И без това ще ме убиеш.

— Мога да го направя за секунда или да те оставя в агония цели часове, изборът е изцяло твой.

Въртю се замисли дали да не скочи изведнъж и да хукне към вратата, но убиецът сякаш четеше мислите й и я сграбчи за ръката. Тя се отдръпна, а съзнанието й отчаяно търсеше варианти за спасение. Вече бе решила да не излезе като овца от палатката, но и другата възможност да бъде заклана пред толкова хора също не й допадаше. Щом всичко ставаше със съгласието на Скитника, едва ли някой щеше да си мръдне и пръста, за да й помогне.

Гласът на отец Уилям се извиси.

— Вероятно си мислите, че някои хора досега ще са си взели добър урок. Не може да се баламосва Господ, не може да се скрие заразата от божествената Му клиника. Но изглежда има хора, които никога няма да се научат. — Лицето на отец Уилям изведнъж почервеня от гняв. — Те дори нямат мозък да разберат, че не трябва да вършат сатанинските си дела в божия храм! — изкрещя той, извади единия пистолет и стреля по посока на Въртю.

Някои от хората изпищяха, други измърмориха тихи проклятия, но повечето, включително и Въртю, залегнаха на пода. Настъпи пълно объркване, чак след около минута хората започнаха да се изправят и да се питат един друг какво се бе случило. Въртю се надигна и забеляза, че мъжът до нея е мъртъв, а очната му вдлъбнатина е изпечена до черно.

— Никой да не го пипа! — изгърмя гласът на отец Уилям. — За този човек има награда, сега принадлежи на мен и Господ. — Свещеникът огледа публиката си. — Бог е в моите очи и уши, на нас двамата нищо не може да ни убегне. Бог вдига ръката ми и прицелва оръжията ми. Да е благословено името Господне! — Той прибра пистолета си в кобура. — Ето ви един нагледен урок, чеда мои, как от злото може да се направи добро. След като взема скалпа на този грешник и го предам, смъртта му ще донесе много повече полза, отколкото целия му живот. — Отец Уилям сведе глава. — А сега, нека кажем кратка молитва за черната душа на това грешно копеле и да пожелаем на Сатаната да има късмет с него.

Отец Уилям продължи с проповедта си още половин час, без да обръща внимание на мъртвото тяло, но наблягайки на темата, че Страшния съд наближава и всички трябва да са готови за него. Най-накрая завърши с обяснението, че мъртвите трябва да се уважат, а и пощенските станции на Демокрацията работят само до пет часа. После изпрати между редиците малко момченце с кутията за помощи и не освободи никого, преди да е дал своето дарение.

— Преди да си тръгнете, искам да ви кажа, че утре сутринта отново ви очаквам. Темата ще бъде „Секс и грях“, така че нека децата си останат вкъщи. Всички дарения ще бъдат добре дошли, а ако някой може да донесе и една торта на пластове, вътре да е пълна с крем от мляко и шоколад, ще съм много благодарен. — Свещеникът посочи към Въртю. — Вие останете, млада госпожице, с вас имаме малък разговор.

Момченцето, което събираше помощите, се приближи до него, надигна се на пръсти и прошепна нещо в ухото му.

— Спрете! Всички веднага да се върнат! Не знам кой се казва Спайк и дали е мъж или жена, но разбрах, че е пъхнал в кутията кралски йени. Нима не знаеш, Спайк, че те се котират само извън Пръстена, нима искаш Бог да приеме това за лична обида? Ще изпратя отново при теб този млад човек, а ти бръкни в сърцето си и опитай да откриеш валута от друго царство, за да можем да купим храна и ваксина за бедните от Келатра IV, моята следваща спирка. Няма да ти върна йените, защото мисля да ги предам на някой друг отец, който е на мисия извън Границата.

Детето слезе между редовете и скоро се върна с две нови петдесетдоларови банкноти от Мария Тереза. Отец Уилям кимна одобрително с глава и не след дълго в палатката останаха само той и Въртю Маккензи.

— Трябва да ви благодаря, отче — приближи си тя с протегната ръка. — Ако не го бяхте видели, щях вече да съм мъртва.

— Нямаше да го направя, ако не бяхте уважили моята проповед. — Той взе ръката й между дланите си. — Всичко е по правилата, вие дойдохте да възхвалите Господ, а Той ви защити. Струва ми се, че сте се заели с някаква важна мисия.

— Да, така е.

— Толкова важна, че да ви преследват наемни убийци?

— Това е работа на Димитри Сокол.

— Знаете ли, Сатаната отдавна затопля едно специално местенце за г-н Сокол. Между другото, какво стана с другите му двама колеги?

— Погрижих се за тях, почиват си под едно дърво.

— Добре, радвам се, че не ви се налага често да търсите божията закрила. — Отец Уилям освободи ръката й и отпи от синята течност. — А защо Сокол иска да ви премахне?

— Нямам и представа — отговори смело Въртю и го погледна в очите.

— Хм, ако Господ не знаеше, че имате важна мисия, можеше да ви направи глухоняма, защото лъжете в неговия храм.

— Не разбирам за какво говорите.

— Много добре ме разбирате, млада госпожице. Димитри Сокол е контрабандист и бандит, който си мисли, че е купил Бог на своя страна чрез щедрите си дарения. Сега се опитва да прикрие тъмното си минало и се представя за почтен гражданин. Оставете ме да предположа — изнудвали сте го, платил ви е, за да го оставите на мира и сега си иска парите обратно?

— Много сте близо, но това е истина само отчасти. Аз наистина го изнудвах…

— И много правилно сте постъпили. Когато режете тумор, първо хубаво нагорещете ножа.

— Но не за пари, а за информация.

— Информация?!

— Да, търся Сантяго.

Отец Уилям намери думите й за много смешни.

— Знаете ли, ако бях на ваше място, щях да го открия и да побягна в противоположната посока. Това е информация, която си заслужава и ви я давам напълно безплатно. А можете и да й вярвате, за разлика на казаното от Димитри Сокол.

— Той ми каза да говоря с Веселия скитник.

— О, така ли?! Може и да е бил прав, но вие трудно ще го откриете на моите проповеди.

— А къде е неговата крепост?

— Горе на хълмовете, на около петнайсет километра от града. Който и да бяхте попитани, щеше да ви каже.

— Разбрах, че трудно може да се стигне дотам.

— Зависи кой и за какво го търси.

— Казаха ми, че само вие можете да ме заведете.

— Като си помисля, сигурно не са далеч от истината.

— Ще го направите ли?

— Това е друга история.

— Значи няма, така ли?

— Не съм казал такова нещо, а само, че е друга история. — Отец Уилям замислено се огледа и погледът му се спря върху трупа на убиеца.

— Този дивак едва не ти уреди среща с Бога. Добре е, че Той все още е запазил зрението ми остро, а ръката — безпогрешна.

— Благодарих ви веднъж, ако искате ще го направя отново.

— Е, млада госпожице — той извади кутията си за дарения и започна да я полира с черната си носна кърпа. — Има благодарности и благодарности.

— Хиляда кредита.

— Това е едва първа глава от нашата история — усмихна се широко отец Уилям.

— Само не забравяйте, че е история, а не роман — предупреди Въртю. — Две хиляди кредита.

Отчето облиза устни и обмисли предложението.

— Умеете ли да готвите?

— Ужасно.

— Колко жалко! Нищо, все едно! Да се надяваме, че с вашето щедро дарение ще купя ваксина и децата от Келатра IV няма да хванат синя треска или шарка. — Той се наведе и измъкна дълъг нож от ботуша си. — Вземам върха на пудинга като доказателство за най-близкия полицай и после можем да вървим. — Обърна се да я погледне. — Все пак, нали имате в себе си две хиляди кредита?

Въртю извади банкнотите от чантата си.

— Сключихме ли сделката?

Отец Уилям се усмихна, взе парите и ги пъхна в кутията.

— Можете да сте абсолютно сигурна, слава на Бога!

9.

Хоп, пристига Скитника и изважда пистолет,

ловко взема парите и бързо се изпарява.

На Голдънрод хайка там се появява,

но идва Скитника и всичко отново се повтаря.

Като вземем предвид, че управлява цяла планета и е сложил ръка на поне още дузина други светове, сигурно си мислите, че Веселия скитник би трябвало да е заобиколен от армия бандити и главорези, но това не беше така. Разбира се, той имаше информатори и много контакти в рамките и извън рамките на закона, но преди всичко работеше сам.

А като вземем предвид, че работеше сам, сигурно си го представяте като някакъв великан или местно подобие на Менмаунтин Бейтс, но той не беше такъв. Висок бе с около десет сантиметра под нормалното и тежеше с десетина килограма повече, а ако искате истината, в него нямаше никаква запомняща се физическа черта, ако не броим очите му, които пък бяха безцветни.

След всичко това ще предположите, че може би поне е изкусен стрелец или експерт по експлозивите, но пак няма да познаете. Скитника се отличаваше от другите бандити по това, че имаше остър ум, ексцентрично чувство за морал и голямо желание да притежава неща, които не са негови.

Тези неща бяха достатъчни да привлекат вниманието на Барда от Вътрешната граница, но онова, което всъщност заинтересува Черния Орфей, бе акцентът, с който говореше Скитника.

За първи път чуваше такова нещо.

Хората са имали акценти, още когато са живеели само на Земята и бихте предположили, че това ще е така и когато след хиляди години двете Граници бяха напълно колонизирани. Но през епохата на Републиката и Демокрацията, а и преди това, в периода на Олигархията, всички хора, които се раждали, се учели да говорят своя роден език и теран (а по-често техният роден език бил именно теран). На Границата, където хората толкова често пътуваха от една планета на друга, всички говореха само теран и езикът вече бе усъвършенстван, станал бе по-лесен за учене и беше почти невъзможно да се говори с акцент.

И когато Черния Орфей открил Скитника и седнал да говори с него, не минала и половин минута и вече знаел, бандитът е отгледан от извънземни. Скитника никога не го е отричал, но и не даваше никакви подробности, защо е станало това. Той очевидно обичаше съществата, с които е израсъл и не е искал Черния Орфей да ги включва в стиховете си.

Но както и да е, поетът бил очарован от експлозивното „дж“ и съскащото „ш“ на Скитника. Черния Орфей останал цяла седмица на Голдънрод и някои хора дори казват, че Скитника го взел в една своя акция, за да му покаже за какво става дума. Те станали приятели, защото като изключим честите нарушения на закона, Скитника бе много приятна личност. Срещнали се отново след няколко години и той не споменал и дума за наранените си чувства, задето Бардът му посветил само един стих. Все пак Черния Орфей малко по-късно, без никой да го моли, седнал и добавил още няколко строфи, включително и една за бандитската крепост (която нарекъл шлос, само и само да му се получи римата).

„Шлос или крепост — мислеше си Въртю Маккензи, когато двамата с отец Уилям застанаха пред масивната метална врата, — тя е дяволски добре направена и спокойно може да издържи атаката на цяла армия, било то отгоре, фронтално или под земята.“

Най-накрая вратата се отвори с протяжно скърцане, а във фоайето стоеше Скитника и ги наблюдаваше с неприкрит интерес.

Не знам как си представяте един бандитски главатар, но той определено не приличаше на такъв. Лицето му беше без белези и гладко избръснато, косата — подстригана по последната мода на Делурос, ръцете му бяха бели и с грижливо изрязани нокти, носеше елегантна туника от кадифе, ботите му бяха от рядък вид гущер. Изглежда, че той вървеше с няколко стъпки напред в мъжката мода, а не изчакваше нещо да нашуми.

— Ах, каква приятна изненада! Загадъчната г-ца Въртю Маккензи, предполагам?

— А вие сте Скитника?

— Самият той. Добър вечер, отче, как е религиозният ти бизнес?

— Както обикновено. Сатаната ми е постоянен опонент.

— Разбрах, че си му осигурил работа днес следобед. Но къде са добрите ми маниери? Моля, заповядайте.

Те го последваха по тесен коридор, а после влязоха в просторен хол, чиято една стена представляваше огромна камина, започваща от пода и завършваща до тавана. Подът бе застлан с ръчно изработени килими от Борига II и Каламаки, пищно декорираните столове бяха от далечния Антарес, на останалите стени имаше многобройни лавици, отрупани с произведения на изкуството от цялата галактика. Скитника се спря и взе един кристален глобус от Бокар, сигурно още от времето, когато бокаритите са били мореплаватели, а не междупланетни търговци на едро.

— Е, какво ще кажете за моите дрънкулки?

— Изключителни са, направо ми спира дъхът! — отвърна Въртю и докосна една прака — изящно гравирана пръчка за инквизиции от Сибелиус III.

— Съвсем правилно се изразихте, дъще. Много достойни мъже са дали последния си дъх, за да може Скитника да събере своето богатство.

— Хайде, отче, знаеш, че не съм осъждан.

— Напротив, тази стая може да се напълни с безбройните ти присъди.

— Но нито една не е за убийство — изтъкна Скитника. — Остави Бог да ме накаже за по-дребните ми прегрешения.

— Така и ще направя, но не бива да излагаш на показ опръсканото си с кръв съкровище по този начин.

— Искаш да кажеш, че трябва и други хора да го видят, нали? Не си заслужава да стои зад вратите на тази крепост. — Скитника вдигна рамене. — Май е по-добре да сменим темата. Ако продължим да говорим за моята колекция, скоро можем да стигнем и до по-сериозни противоречия. Какво ще кажете да вечеряме? Масата е сервирана още преди половин час, когато преминахте първата охранителна бариера.

— От кого е сервирана? — попита Въртю. — Не забелязах никой друг.

— От моята роботизирана прислуга. Те винаги се стараят да останат незабележими.

— Живеете напълно сам? — изненадано попита тя.

— Толкова ли ви е трудно да повярвате?

— Очаквах да сте заобиколен от дузина телохранители.

— Нямам нужда от тях. Едно от големите предимства на роботите е, че не трябва всяка вечер да проверявам колко са златните прибори или дали нещо от колекцията ми е изчезнало.

— Все пак, славите се като престъпник.

— Да, чувал съм за това.

— Не отговорихте на въпроса ми — настоя Маккензи.

— Не знам какво си представяте, че върши един престъпник. Аз само създавам работа на много хора, които са извън закона. — В далечината се чу удар на гонг. — Вечерята е готова. Отче, надявам се, че си донесъл със себе си прочутия си апетит?

— Никога не съм го забравял, Скитнико.

Домакинът ги поведе към столовата, където имаше още етажерки, отрупани с произведения на извънземното изкуство. Стаята изглеждаше тясна от огромната маса, на която спокойно можеха да седнат четирийсет души, но приборите за тях бяха подредени в единия й край. Столовете изглеждаха доста странно, бяха на един крак и с много малка основа, но Въртю откри, че са стабилни и най-важното — удобни.

— Моля, заповядайте — покани ги Скитника и дръпна стола на Въртю, за да седне.

— Благодаря.

— Трябва предварително да се извиня, защото обикновено на такива скъпи гости като вас сервирам в робелиански порцелан, но сега съм дал сервизите си за основно почистване. Надявам се, че няма да имате нищо против атрианския кварц?

— Интересува ме само какво ще сложиш в чиниите — отговори му отец Уилям и се облегна назад, за да може един робот да му сервира ордьовър от ракообразни.

— Това е така, защото си загрижен да си осигуриш енергия за твоята свещена война, а ние, които сме просто зрители на епичната борба между доброто и злото, можем да обърнем внимание на естетиката и красотата на самите съдове, в които се предлага тази енергия.

— Зрител си, друг път — реагира отец Уилям, вече с пълна уста. — За теб работят повече убийци, отколкото за Димитри Сокол.

— А това означава, че имам и повече заплати да плащам. А с твоята скромна помощ, на Дариус X вече имам четирима убийци по-малко. Знаеш ли, създаде ми толкова неприятности, че ако не бях в настроение, щях да те накарам да си платиш вечерята.

Отец Уилям се засмя и избърса уста с опакото на ръката си.

— Аз пък няма да те карам да пуснеш нещо в кутията за дарения, така че сме квит.

— Съгласен съм. Само да не ти стане навик да намаляваш без разрешение броя на работниците ми.

— Ще ликвидирам всеки убиец, за когото има награда.

— Твое право е, но ако те са мои хора, попитай ме първо. По твоя вина загубих много ценни предмети от Нелсън XVII, а ти можеше спокойно да изчакаш една седмица, преди да тръгнеш да трепеш.

— Ха! — възкликна отец Уилям и направи знак на робота, че желае още един ордьовър.

— Виждате ли, г-це Маккензи, няма никакво уважение и съчувствие към човека, който го е поканил на вечеря.

— Не ми се сторихте много разстроен от това, че сте загубил четирима свои хора — отбеляза Въртю.

— Те са само хора и нищо повече. Винаги ще има кой да ги замени. Боли ме за уникатите, които изчезнаха. Имаше една ръчно изработена купа от Кинросиа, която още не мога да прежаля… — той въздъхна. — Какво да се прави, и нашият приятел трябва да се прави на добър пред своя господ.

— Ако продължаваш да богохулстваш, ще забравя, че за теб няма награда — ядосано каза отец Уилям и продължи да дъвче.

— Едва ли си дошъл с мисълта, че можеш да ми направиш нещо в собствения ми дом. Спри да говориш глупости, защото след малко ще започна да се вслушвам в тях и само ще съжаляваш.

Свещеникът вдигна глава, погледа го втренчено няколко секунди, а после отново се зае с унищожаването на храната пред себе си. Въртю свърши с ордьовъра и един робот веднага вдигна празната й чиния. Други трима влязоха в столовата и поднесоха основното ястие.

— Много са добри — възхити им се Въртю. — Предполагам, че струват цяло състояние.

— Да, но за щастие не се наложи да ги плащам.

— Колко подло — обади се отец Уилям.

— Бих казал, колко практично. Това е бизнес аксиома от хиляди години: „Щом можеш да използваш парите на някой друг, не отваряй собствения си портфейл“. — Скитника се обърна към Въртю. — Смятате ли, че вече се познаваме достатъчно, за да бъдем приятели?

— Защо питате?

— Първо, за да не се обръщам официално към вас и второ, за да говорим за Сантяго.

— Съгласна съм единствено за първото.

— А какво те притеснява да обсъдим и второто?

— Нека го направим по-късно.

— Както желаеш. Все пак, има ли определена причина?

— Каквото и да си кажем, не искам да бъде пред свещеник.

— Отец Уилям ли имаш предвид? — попита Скитника. Двамата мъже се засмяха едновременно.

— Какво смешно казах?

— Аз ли да й обясня или ти ще спреш да ядеш за малко?

— Сантяго не ми трябва, дъще — обърна се към Въртю свещеникът.

— Какво значи това? Че не го търсите ли?

— Точно така.

— Преди малко ми се стори, че казахте: „Ще убия всеки, за когото има награда“. А за Сантяго тя е най-голяма.

— Има редица причини — отвърна отец Уилям. — Първо, докато той е жив, след него ще се влачат стотици ловци, а това означава същия брой по-малко конкуренти. Второ, убедих се, че за да го изровиш от дупката му, ще ти струва повече, отколкото ще вземеш след това. И трето, мисля, че той не е убил никого.

— Как не — възрази Въртю. — Има трийсет и осем убийства.

— Трийсет и осем обвинения за убийства.

— Въртю, ние спорим с него за това от години — намеси се Скитника. — Карам го да стане мой съдружник и двамата да го хванем, но той винаги ми е отказвал. Изглежда, че Бог е изпратил на земята много почтени убийци.

— А ти защо искаш да го убиеш? — попита Въртю.

Скитника се замисли.

— Може би първо, защото обичам спокойния живот, но ако нямаш нищо против ще ти кажа само, че имам и други причини.

Отец Уилям привърши основното си блюдо, избута чинията настрани и се изправи.

— Мисля да ви оставя сами, преди да си започнал изреждането на тези причини. Не обичам да споря с пълен стомах.

— Лимонов пай? — попита Скитника.

— С глазура от печени белтъци?

— Разбира се. Имах предчувствие, че ще дойдеш.

По лицето на отец Уилям се забеляза вътрешната борба, която се водеше в него.

— По-добре ще е да дойда утре вечер. Ще ми го запазиш, нали?

— С удоволствие — отвърна Скитника. — В такъв случай няма да те задържам. Предполагам, че ще можеш и сам да се оправиш.

— Ще имаш грижа Въртю да се прибере невредима в хотела, нали?

— Но, разбира се, как можеш да се съмняваш.

— Изключи ли твоите адски машинки?

— Оставил съм само две долу на хълма, но те ще те пуснат да излезеш.

— Сигурен си, нали?

— Напълно — увери го Скитника. — Благодаря ти, че доведе тази красива млада дама в моята самотна бърлога.

Отец Уилям го изгледа гневно и се отдалечи.

— Интересен човек, а? — възкликна Скитника.

— Учудвам се, че двамата не сте се хванали за гърлата, а се държите като първи приятели.

— Това ще навреди на бизнеса ни.

— Не мисля, че разбирам.

— Аз му разрешавам да води проповедите си на някои от моите планети, като същевременно му съобщавам кои убийци се намират там. В замяна той ме предупреждава единствено, ако някой от известните ловци тръгне към Голдънрод.

— Щом сме на темата убийци, трябва да те попитам, защо си дал разрешение на онези тримата да ме ликвидират?

— Имах определен финансов интерес. Разреших им да действат на планетата срещу двайсет и пет процента от това, което са получили от Димитри Сокол, а той е платил доста щедро, за да се избави от теб.

— Нима позволяваш на всеки да убива на Голдънрод, ако ти плати добре? — Въртю едва сдържаше гнева си.

— Зависи от ситуацията.

— А каква беше моята?

— Известно ми бе, че Ланс ще те чака в палатката, а там отец Уилям си знае работата. А колкото до другите двама, хм, ако ти не можеш да се справиш с Марта и Хенри, няма смисъл да тръгваш след Сантяго. Ти се държа добре и затова те приех и разговарям с теб. В противен случай щях да бъда компенсиран с парична сума.

Въртю беше готова да избухне, но отговорите му бяха съвсем логични и тя се овладя.

— Добре, да говорим за Сантяго.

— Разбира се. Но ще ми кажеш ли първо, защо си тръгнала след него и каква сделка имаш с Каин?

— Моят интерес е чисто професионален. Аз съм журналистка и получих голяма сума в аванс, за да направя репортаж за него. И трябва да ти кажа, че съм готова на всичко.

— Много добре казано. Ако не вършиш нещо с цялото си сърце, по-добре не се захващай. А каква е историята на Каин?

— Станахме съдружници и обединихме усилията и информацията си. Интересите ни са паралелни, но не и идентични. И двамата търсим Сантяго, но той иска да вземе наградата, а аз — своето интервю… — Въртю замълча и се вгледа замислено в Скитника.

— Струва ми се, че искаш да кажеш още нещо — подкани я той.

— Ами, само, че договор не сме подписвали. Ако случайно срещна някой, който е готов да ми помогне повече…

— Чудесно! С теб ще си допаднем прекрасно.

— Това значи ли, че се споразумяхме?

Скитника сухо се засмя.

— Не, не и при тези условия. Щом така лесно слагаш кръст на един партньор, ще го направиш и с друг. Не виждам само защо бързаш да се откажеш от Каин. Все пак той е ловец, а аз съм само беззащитен колекционер на уникати.

— Чух други неща за теб.

— Не трябва да вярваш на всеки слух, който чуеш, но това е друга история — той се усмихна. — Не се тревожи, скъпа, изглежда, че и с теб ще имаме „паралелни интереси“. Аз не искам да вземам интервю от Сантяго и макар че не бих се отказал от наградата, има неща, които желая повече.

— Например?

— Един конкурент по-малко. Знаеш ли, че работех за него?

— Не.

— Работех, макар и не директно, но се срещнахме два пъти.

— Защо се отказа?

— Имахме сериозни противоречия.

— За какво?

— Най-вече по методологията. Знаеш ли, Сантяго не е колекционер и няма никакъв интерес към подобни мъчно разбираеми за него неща, но притежава няколко безценни предмета. Ако се споразумеем и нашето малко сдружение постигне целта си, държа тези уникати да бъдат мои.

— За колко предмета става дума?

— Нямам точна представа. Той има складове и бази из цялата галактика. Ще избера само онова, което ще обогати колекцията ми, а нека алчни хора като Каин приберат мръсните пари.

— А с предметите, които останат, какво ще направим? — попита уж небрежно Въртю, замисляйки се, че може да получи и някой допълнителен доход, освен хонорара за репортажа.

— Страхувам се, че и тях ще взема, скъпа — разочарова я Скитника. — Ще запазя най-ценните, а другите ще отидат, за да поддържам приличния си начин на живот. Офертата ми, скъпа Въртю, е: за мен да остане всичко, което Сантяго притежава. Съгласна ли си или не?

— Защо досега не си тръгнал след Сантяго?

— Изпратих няколко групи, но всички се провалиха. Изглежда, че ще трябва лично да се заема с работата.

— А защо точно сега?

— Ами предполагам, че защото ценя твоя ентусиазъм или пък искам да имам романтична любовна връзка с теб — отвърна той. — Не на последно място слагам и настъпилите напоследък промени в ситуацията.

— Какви промени?

— Ангела се премести на Вътрешната граница и всяко изчакване ще е глупаво.

— Каин ми спомена за него.

— Надявам се, че знае и способностите му — подхвърли Скитника. — Свързах се с Ангела и му предложих същото, което и на теб, но той ми се изсмя. Това означава, че или иска да работи сам, или вече е толкова близо до Сантяго, че чужда помощ не му е необходима. Нямам време да разбера кое от двете е вярно. Да смятам ли, че сме сключили сделка?

— Ако питаш мен, „да“, но ще трябва да говоря и с Каин. Сега той има работа на Алтаир, но се съмнявам, че нещо друго, освен наградата ще го интересува. Необходимо ли е изобщо да повдигаме въпроса за личната собственост на Сантяго?

— Отлично! Това си заслужава да отворя бутилка алфардско бренди.

Скитника се изправи и след малко се върна с бутилка и два кристални бокала.

— Вдигам тост за теб, скъпа. За твоето здраве, бъдеще и успех. — Чашите им звъннаха и Скитника я гледаше с възторг, мислейки си колко ли частни колекционери е срещнала на планетите от Демокрацията и как щеше да му помогне да ги открие в бъдеще.

— За нашето сътрудничество — отговори му Въртю, пресмятайки колко пари и награди можеше да й помогне да събере Скитника, щом веднъж спечелеше доверието му.

— Въртю, скъпа — усмихна се чаровно Веселия скитник, — за толкова много неща трябва да си поговорим.

— Имам усещането, че си прав — отговори му тя, с хищни пламъчета в очите.

Прекараха следващите няколко часа в разглеждане на по-забележителните експонати от колекцията му. После без много, много приказки заедно отидоха да си легнат. И двамата намериха преживяването за приятно, като гласно го обявиха за близко до екстаза.

10.

Край пътя, който води към Мадър Лоуд

живее Великата сиукска нация.

Тя оправдава своите лъжи и злодеяния,

като съдбовно предопределение.

Черния Орфей гледаше да си няма работа с извънземните. Не че страдаше от предубеждения, но той се бе заел да създаде и разпространи епос за своята, човешката раса. Някои хора ужасно грешат, като мислят, че Бардът е написал само несвързани четиристишия за особняците и отхвърлените от обществото хора, които са му се сторили по-интересни. До самата си смърт Черния Орфей съчинил двеста и осемдесет хиляди реда, повечето от които в свободен стих или неримуван ямбичен пентаметър, отнасящи се единствено за величественото нашествие на човечеството във Вътрешната граница. Кратките балади за по-известните и забележителни хора бяха малко повече от бележките под линия и препинателните знаци. За съжаление неговите съвременници се интересуваха единствено от тези стихове (за разлика от академиците, които го обичаха, когато пишеше глупости и едва ли не го обожествяваха, когато не разбираха какво е искал да каже).

Но както и да е, Черния Орфей не се интересуваше много от извънземните, но и нямаше нищо против да ги включи в епоса си, стига те да бяха наистина уникални — не във физически смисъл, защото всички живи същества са уникални, а в отношенията си с човешката раса.

В този смисъл Великата сиукска нация се намираше една класа над другите.

Това едва ли може да се нарече „нация“, защото имаше само осемдесет и четири члена и само два пъти след основаването й се бяха събирали заедно на една планета. Те представляваха седем кислорододишащи раси, на всяка от които родната планета бе насилствено завладяна или икономически опустошена от Републиката или Демокрацията.

Някои раси били дотолкова извънземни, че думата „поробване“ била напълно безсмислена, други се противопоставили, но само една малка част научили нещо.

Точно такава малка част беше и Великата сиукска нация.

Имаше много извънземни бандити, крадци, главорези и контрабандисти, които вземайки за пример хората, вършеха същото, което и човека, играеха неговата игра на собственото му игрище — Вътрешната граница. За разлика от своите по-малко съобразителни братя, членовете на бъдещата Великата сиукска нация отишли право при техния източник на индоктриниране. Служили различно време в разбойнически човешки шайки и разбрали, че така най-лесно ще научат правилата на играта.

Докато чели наръчниците с правилата, успели да прочетат и няколко исторически книги. Тогава осъзнали, че преди човечеството да тръгне да завладява други светове, векове наред е трупало опит на собствената си планета.

Техният лидер, златисто-пернат хуманоид от Мориот II, открил, че изпитва особена симпатия към американските индианци, раса, която била почти напълно изтребена на една от последните завладени от човека територии на родната му планета. Той приел името Седящия бик, макар и поради физиологични причини изобщо да не можел да седне, дал на всеки свой последовател индианско име и те приели всичките си обичаи от индианците, а за име на групата избрали Великата сиукска нация.

Седящия бик успял да ги убеди, че част от съдбата им е да регулират съотношението на силите на Вътрешната граница, като същевременно от този процес получават и известни приходи. Те се заклели да не извършват престъпления срещу никоя друга раса, освен срещу човешката, да не получават цари от никой друг, освен от хората и да не използват никакви оръжия срещу човечеството, освен тези, които то само е изобретило.

След като веднъж Черния Орфей съчинил стих за тях и небрежно забравил да добави, че са извънземни, повечето от слушателите помислили, че са банда фанатици, която си отмъщава за изтребването на индианците в далечното минало. Други ги мислели за заблудени идеалисти, които желаели компенсации и се борели срещу социалните неправди, като представлявали отдавна съществувала част от човечеството. Само една шепа хора, които всъщност имали преки контакти с тях, знаели, че те са извънземни престъпници и опортюнисти, които отчаяно се опитват да се приспособят към културата и живота на Границата, но са обречени на неуспех.

Въпреки всичко и независимо от мотивацията си, Великата сиукска нация работеха професионално и никой не поставяше тяхната ефективност под въпрос. Щабът на Седящия бик се намираше на минната планета Даймънд Страйк и на двайсет и пет километра от Мадър Лоуд, единствения Търговски град в околността. Чрез лидера на групата не беше трудно да се поръча всичко — било то контрабанда на хора или човешки живот.

Можеше да се получи и ценна информация и това беше причината Скитника да се качи заедно с Въртю Маккензи на нейния кораб и да зададе курс на бордовия компютър право към Даймънд Страйк.

Два дни по-късно Въртю Маккензи приземи кораба на тесен космодрум в покрайнините на Мадър Лоуд. Беше ранна утрин и далечното оранжево слънце трудно пробиваше черната мъгла. Скитника отиде до близкия гараж и прекара около десетина минути в пазарене за цената на една обикновена, движеща се по земята кола под наем.

— Защо не му плати това, което искаше? — ядосано попита Въртю и с мъка отвори прозореца на античното превозно средство. — Предполагам, че не сме закъсали за пари.

— Разбира се, че не сме, скъпа — успокои я Скитника. — Тази планета е собственост на Седящия бик, точно както Голдънрод е моя. Абсолютно съм сигурен, че той вече знае за нашето пристигане и каква е целта ни. Да ти напомням ли, че ще купуваме информация, а не искам да си мисли, че ще платим първата цена, която му хрумне.

— А смяташ ли, че ще предложи втора цена?

— О, да, ще има и трета, и четвърта, а може да се стигне и до бартер, нещо, което Седящия бик обожава.

— Изглежда, че е интересен екземпляр — отбеляза Въртю.

— Той е преди всичко опасен и непредвидим екземпляр. Мисля, че ще е по-добре, ако ме оставиш аз да водя преговорите.

— Защо си толкова сигурен, че аз няма да се справя? Ако ме бе оставил да говоря със собственика на гаража, сега щеше да имаш кола на половината цена, с климатик и здрави амортисьори.

— Това беше единствената кола.

— Не отговори на въпроса ми. Защо смяташ, че ти ще се справиш по-добре?

— Защото Седящия бик е извънземен.

— И какво от това?

— Отгледан съм от извънземни, знам как разсъждават.

— Искаш да кажеш, че си отгледан от расата на Седящия бик?

— Не.

— Е, тогава не виждам какво значение има това.

— Свикнал съм да работя с извънземните.

— От трън та на глог. Все едно да кажеш, че щом си добър с пистолетите, перфектно ще въртиш и сабята. — Тя се обърна към него. — Как по начало се стигна дотам да те отглеждат извънземни?

— Когато бях на три години, заедно с цялото ми семейство пътувахме на кораб с колонизатори. Разбихме се около Пелинат IV, само аз и още един човек оцеляхме. Белумите ме отгледаха, докато навърших седемнайсет.

— Белумите ли? Никога не съм чувала за тях.

— Както и повечето хора. Те гледат да не привличат вниманието към себе си.

— Защо не са съобщили на Демокрацията, че си останал жив?

— Може да ти се стори много странно, но те не знаеха, че Демокрацията изобщо съществува. Останах при тях, докато един екип на първоизследователите пристигна да картографира планетата. Тръгнах си заедно с тях.

— Как ти се стори да израснеш без около теб да има други представители на човечеството?

— Не толкова зле. Мисля, че на белумите им е било по-трудно, отколкото на мен.

— Така ли?! И защо?

— Защото живееха във вид комуна. При тях личната собственост беше нещо непознато и непопулярно. Безполезно е да ти казвам, че не възприех тази концепция. Вече изминаха трийсет години, но икономиката им още се възстановява след моята намеса.

— Странно, бих си помислила, че щом си на три години, много лесно ще те превъзпитат.

— Те също разчитаха на това — усмихна се Скитника. — Но дай на едно дете парцалена кукла, кажи му, че е негова, а после се опитай да я дадеш на друго дете. Цялата планета ще разбере, че то не иска да я отстъпи. Както и да е, никога не съм изпълнявал чужди заповеди, дори ми е харесвало да правя това, което е забранено. Белумите ми забраниха да притежавам неща, а аз, напук още повече започнах да събирам. Предполагам, че това ми се отразява и сега.

— Интересно. — Въртю затвори прозореца, като осъзна, че вместо хладен въздух оттам влиза прах и горещина. — Все пак не разбирам, защо искаш ти да говориш със Седящия бик?

— Той е извънземен, който се опитва да мисли и действа като човек. Намира се в приблизително същото положение, като моето преди три десетилетия. Освен това съм работил веднъж с него и знам какъв ритуал ни предстои.

— Ритуал?!

— Да, всички са възприели обичаите на древните индианци. Предполагам, че повечето от тях изобщо не са съществували, а са ги изровили от книгите на антрополозите.

— И само това е привлякло вниманието на Черния Орфей?

— Има и далеч по-скучни герои от тях — отвърна Скитника. — Например ние двамата с теб.

— Може да ти прозвучи като изненада, но доскоро изобщо не знаех, че е написал стих за мен. Вероятно и никога няма да разбера къде и кога ме е видял и как му е хрумнало това глупаво име Върджин Куин.

— Значи не се чувстваш нито девица, нито кралица, така ли? — погледна я Скитника. — Никога не съм се притеснявал от това, което пише в стиховете си. Все пак той е поет, а не историк.

— Не е нито едно от двете, защото неговите са по-скоро балади и то доста слаби.

— Не го обвинявай за това. Последния път, когато идва при мен, му казах, че стихотворната му стъпка е много лоша, особено в стиховете за Сократ, Алтаир от Алтаир и Веднъж Чарли, а той се засмя и каза, че предпочита да каже истината, отколкото да търси подходящия ритъм.

— Голям глупак е.

— Ако е така, тогава е много популярен глупак.

— Мислиш ли? Почакай да чуеш мнението на Сонгбърд за него. Отдавна му се е заканил.

— Вместо да се оплаква, трябва да му е признателен. Черния Орфей го направи известен. Какво говоря, той направи всички ни известни.

— Знаеш ли, хрумна ми нещо — обади се Въртю замислено.

— Казвай.

— Да открием Черния Орфей. Сигурно той знае къде е Сантяго.

— Не, не знае. От десет години се опитва да го открие.

— Но е написал стих за него. Мислех, че не го прави, преди да се е срещнал с човека.

— При Сантяго работата е съвсем друга. Какво ще представлява една епическа поема за Границата, ако в нея не се споменава неговото име? Орфей е като всеки друг творец щом се захване с нещо, започва да се страхува, че ще умре и някой некадърник ще довърши работата му, а после ще сложи името си на корицата, редом с неговото. Искал е да се застрахова, че стиховете за Сантяго ще са написани, преди нещо да се случи с него. Смятам, че ще има корекции, ако някога двамата успеят да се срещнат.

— Кой, все пак, е поръчал тази проклета поема?

— Никой. Прави го, защото му харесва.

— Тогава съм била права. Той е глупак — отсече Въртю.

— Защото прави нещо, от което е щастлив?

— Не, защото раздава песните си без пари.

— Може би си има достатъчно пари?

— Ти познаваш ли някой, който да има достатъчно пари?

Скитника се усмихна.

— Предавам се, вероятно наистина е глупак.

Пътят постепенно навлезе в гъста гора и той рязко намали скоростта.

— Какво става?

— Нищо, почти пристигнахме. Виждаш ли онази просека, горе, на километър и половина оттук?

— Да, но какви са тези странни постройки по средата?

— Вигвами.

— Какво пък е това, дявол да го вземе?

— Вид палатки, в който са живели индианците. Поне така ми каза Седящия бик, аз лично се съмнявам, че някой е бил способен да живее в подобно нещо. Изглежда възможно най-непрактично, ако говорим за предпазване от студ и горещина, а за някаква защита от врагове е направо смешно да се мисли. — Той вдигна рамене. — Но никога не съм спорил по този въпрос. Имам и по-важна работа от това да променям живота на аборигените.

Скитника изключи двигателя.

— А сега, какво? — попита Въртю.

— Сега ще слезем и ще вървим пеша.

— Но защо? Нали каза, че има около километър и половина дотам?

— Защото Седящия бик предпочита тези, които го посещават, да вървят пеш. Като се замисля, едва ли можем да го обвиняваме. В една такава кола могат да се скрият някои доста мощни оръжия, а той има достатъчно врагове. От друга страна пък, така може да покаже сила.

— Не мисля, че разбирам.

— Последния път, когато идвах, малко след като излязох от колата неговите въоръжени бодигардове ме обградиха и ме отведоха при него. Мисля, че това му доставя удоволствие. Смята, че контролира напълно положението.

Скитника не беше довършил думите си, когато от близките дървета и храсти излязоха четирима извънземни. Или ако искаме да бъдем точни, първо излязоха три високи, плешиви синкави същества, всяко въоръжено с няколко вида странни оръжия, а четвъртото, приличащо най-много на космата жълта гъсеница, изпълзя зад тях. Всички бяха превързали главите си с ленти, а лицата им бяха боядисани с цветовете на войната. Скитника смяташе, че изглеждат ужасно, но Въртю ги намери за интересни и направи няколко холограми с миниатюрната камера, която предварително бе монтирала на колана си.

Най-накрая, след като взаимното изучаване завърши, едно от сините същества се представи като Кочис и насочи към тях нещо подобно на звукова пушка. Гъсеницата с неочаквана ловкост ги претърси, откри двата пистолета на Скитника и ги предаде на Кочис. Той посочи с глава към лагера и ги подкани да вървят напред.

Когато стигнаха, Кочис ги накара да седнат до отдавна изгаснал лагерен огън и остави при тях едно синкаво същество, а той заедно с другите, се отдалечи.

— Всичко това нормално ли е? — прошепна Въртю.

— Да, такава е стандартната им процедура.

Покривалото на най-близката индианска колиба се вдигна и към тях се приближи Седящия бик. Въртю успя скришом да включи своята камера. Първото, което й направи впечатление, бяха златистите пера. В началото ги помисли за доста ефектен костюм, но когато се вгледа, видя, че всъщност излизат от тялото на вожда.

Седящия бик беше висок около метър и петнайсет и изглеждаше квадратен, защото бе почти също толкова дебел. Гениталиите му бяха така небрежно прикрити, че от парчето плат почти нямаше нужда. Краката му бяха дебели, мускулести и толкова странно свързани, че веднага ставаше ясно, че не само не може да седне, но дори и да приклекне. Лицето му също бе украсено с бои, но ако не изглеждаше човешко, то поне беше доста изразително. При толкова богато оперение, Въртю очакваше вожда да бъде с клюн, но вместо това той имаше дълъг, сплескан нос и тясна, нацупена уста. Очите му бяха жълтокафяви, вертикално разположени цепки, уши не се забелязваха и Въртю предположи, че ако ги има, те са скрити някъде под перушината му.

— Здравей, Седящи бик — поздрави го Скитника и понечи да се изправи. — Радвам се отново да те видя.

— Не ставайте! — отвърна вождът с дращещ и неприятно груб глас. — Кого си довел с теб?

— Казвам се Въртю Маккензи, журналистка съм — представи се Въртю и се колебаеше дали трябва да подаде ръка, но Седящия бик бързо й обърна гръб. Той прочисти гърлото си и звукът поразително наподобяваше търкане на метал в метал.

— Кажи, Скитник, за какво си дошъл при Великата сиукска нация?

— Нужна ми е информация.

— Използването на тази информация ще донесе ли вреда на едно или повече същества от човешката раса?

— Да.

Пернатото извънземно направи някакъв странен жест с глава, който Въртю сметна за одобрение.

— Използването на информацията ще донесе ли вреда на същества от друга раса?

— Не, в никакъв случай.

— Запознат ли си с наказанието, ако излъжеш?

— Не, но да предположим, че се досещам.

— Няма нужда да се досещаш, Весели скитнико. — Седящия бик се наведе напред и Въртю реши, че той прекалено много прилича на извънземен и съвсем малко на индианец. — Ако пострада същество, което не е от човешката раса, ти и Въртю Маккензи ще бъдете намерени, където и да се скриете. Ще бъдете върнати тук, на Даймънд Страйк и ще бъдете измъчвани, завързани на кол и изгорени на клада. Ясен ли съм?

— Напълно.

— Тогава нека чуя вашата молба.

— Търсим Сантяго. Знаеш ли къде е той?

— Да.

Последва дълго мълчание.

— Е, къде е? — не издържа Въртю.

— Това не мога да ви кажа.

— Не можеш или не искаш? — попита Скитника.

— Казах каквото имах да кажа.

— Не мислех, че се страхуваш от него — замислено констатира Скитника.

— Седящия бик не се страхува от никого.

— Тогава защо не искаш да ни кажеш това, за което сме дошли?

— Защото той воюва срещу човечеството, защото му носи само вреда и нещастия, защото причинява хаос, защото е Сантяго…

— Зарежи тия глупости и кажи колко искаш? — прекъсна го Въртю.

Седящия бик я погледна втренчено и зениците му проблеснаха.

— На съвета не говорят жени!

— Но жените с пари говорят — сряза го Въртю. — Колко искаш?

— Ти си страшно нахална, дори за представител на човешката раса. Сега разбирам защо Димитри Сокол е поръчал да те убият. Казах! Цена няма, защото нищо няма да ви кажа.

— Защо не си признаеш, че не ти стиска да го направиш? — присмя му се Въртю.

— Ние не се страхуваме от никого. Дори Демокрацията трепери от Великата сиукска нация. — Седящия бик говореше бързо и от устата му се показаха няколко ярко жълти зъба.

— Тя също трепери и от Сантяго, най-обикновен престъпник, за чиято глава има награда.

— Сантяго не е единственият, за когото е обявена награда. Запомни го добре!

— Това заплаха ли е?! — повиши тон Въртю. — Ако и за мен има награда, тя е обявена от един престъпник на Пегас, а опиташ ли се да ми направиш нещо, ще разбереш какво се случва с надути като теб извънземни, които безразборно убиват журналисти. Ясно ли се изразих?

Седящия бик я изгледа яростно, но не отговори.

— А сега да говорим делово — каза Въртю. — Нямаме повече време, кажи колко искаш?

— Въртю, достатъчно — Скитника я хвана за ръката. — Той не се опитва да вдигне цената. Щом веднъж е казал, че не продава, нищо не може да се направи. Недей забравя, че сме без оръжие и сме обградени от неговите гъсеници.

— Какво?! Искаш да ми кажеш, че дойдохме чак дотук, за да си тръгнем без нищо? Говорихме с него една минута и вече се отказваме?

— Не съвсем. Можем поне да разберем как се представят нашите конкуренти. — Той се обърна към извънземния. — Нужна ни е друга информация, която не е свързана със Сантяго.

— Слушам те.

— Има един ловец на награди по прякор Ангела. Знаеш ли къде е сега?

Последва познатият ритуал, на кого ще навреди и на кого няма тази информация. След това вождът извика един от своите подчинени на име Виторио и двамата поговориха на някакъв език, който Въртю чуваше за първи път. Малко по-късно пазаренето започна. Началната цена беше двайсет хиляди бонапартски франка, но Скитника се засмя и контрира с предложение от седемстотин и петдесет кредита. Десет минути по-късно най-накрая Скитника се предаде при сумата шест хиляди осемстотин и деветнайсет кредита. Извади от джоба си пачка банкноти и отброи необходимите. Виторио се приближи, взе парите, притисна ги до гърдите си и се отдалечи, вървейки заднешком.

— А сега първо ще изпушим лулата на мира, а после ще ви кажа това, което искате — обяви Седящия бик и кимна с глава. Встрани от него се надигна кафяво същество, което Въртю досега беше смятала за пън, извади някъде от гънките на тялото си дълга дървена лула и я поднесе на вожда. Жълтото същество, подобно на гъсеница, също се приближи, стиснало в израстъците си миниатюрен лазер. Седящия бик разпали лулата, дръпна няколко пъти, изпусна дима и направи ужасна физиономия, която трябваше да означава несравнимо удоволствие. Скитника пое димящата тръба от него, дръпна два, три пъти от синкавия пушек и го издиша. Дойде ред на Въртю, но докато й предаваше лулата, той успя да й прошепне:

— Не гълтай дима.

Тя изпълни указанията му, имитира доволна усмивка и предаде тръбата на припълзялото извънземно.

— Защо? — попита тихо Въртю. — Какво имаше вътре?

— Някаква гадна наркотична съставка — отвърна Скитника шепнешком. — Това е един от любимите му номера. Настоява да пушим само, за да ни гледа как се гърчим след това. Дръпни един път и цяла седмица няма да можеш да станеш на крака. — Той се обърна към Седящия бик. — А сега кажи каквото знаеш.

— Виторио ми съобщи, че човекът, който търсиш, в момента се намира на планетата Гленовар в системата Зета Халиот.

Скитника се намръщи.

— Сигурен ли си?

— Напълно.

— Няма вероятност да си сбъркал или да говориш за някой друг?

— Не.

— Добре, давам ти последна възможност за Сантяго. Предложи ми една добра сума и ще я приема без пазарене.

— Казах вече, няма да предам Сантяго.

— Мислех, че живеете от това, да предавате хората.

— Всички други, но не и него.

Скитника се изправи и подаде ръка на Въртю.

— Тогава е време да си тръгваме.

— Не ти ли е нужна някаква друга информация?

— Не.

— Не те ли интересува превозването на антрацитни скулптури от Писгах до Геновейт IV? — подхвърли пернатото извънземно и се опита да имитира усмивка.

— Да, интересува ме, затова съм дал разпореждане да се ограби конвоя, когато премине покрай системата Каробус. Това се е случило… да, преди около час.

— Наистина ли?!

— Съмняваш ли се?

— Ти си много способен злодей, Весели скитнико.

— И аз така мисля. Това означава ли, че съм достоен за член на Великата сиукска нация?

— В никакъв случай. Можеш да си вървиш, оръжията ти са в колата. — Той се обърна и влезе във вигвама си.

— Очертават се сериозни проблеми — поклати глава Скитника.

— Защо? — попита Въртю.

— Ангела е стигнал по-близо до Сантяго, отколкото предполагах.

— По-близо от нас ли?

— Вероятно.

— Но как е възможно? Ако знаеш при кого е сега, защо ние не отидохме първи при него?

— Там е работата, че не знам с кого се е срещнал. Но едно знам със сигурност. Има три или дори четири начина, по които е възможно да се стигне до Сантяго. Ние сме тръгнали по следите на неговата контрабанда, а ако Ангела наистина е на Гленовар, той е надушил финансовите му игри. По дяволите, много е добър! За четири седмици е стигнал там, където за нас ще е необходима година. И то без ничия помощ. Имам чувството, че съвсем скоро, може би най-много след месец, някой ще му каже на коя планета е Сантяго, а ако има и късмет, ще научи точния му адрес и дори номера на стаята.

— Как мислиш, ще научи ли същото Каин от Алтаир?

— Не знам — вдигна рамене Скитника. — Може би.

— Значи ли това, че се съмняваш? — настоя Въртю.

— Казах ти вече, че не знам.

Маккензи остана замислена около минута, а после се обърна към близкия вигвам.

— Хей, Седящи бик, покажи се да те питам още нещо.

Пернатото извънземно излезе от палатката.

— Какво?

— Колко искаш, за да убиеш Ангела?

Седящия бик сведе глава, явно пресмяташе всички разноски.

— Пет милиона кредита.

— Какво?! Сигурно се шегуваш.

— Не. Ако се заема, много от воините ми ще бъдат убити. А ти защо не накараш Сонгбърд? Той ти е партньор и е убиец.

— Защото искам да помоля теб — раздразнено отговори Въртю и се зачуди има ли някой в галактиката, който да не знае, че двамата със Сонгбърд са съдружници.

— Чу вече колко искам. Ще платиш ли?

— В никакъв случай.

Седящия бик се обърна и отново влезе във вигвама си. Въртю и Скитника тръгнаха обратно към колата.

— Как мислиш, накъде ще тръгне Ангела след това? — попита Маккензи.

— Кой знае? Предполагам към системата Ламбда Карос. Всички пари на Сантяго минават оттам.

— Тогава да отидем първи и да елиминираме хората му — предложи тя.

— Ние не знаем името дори и на един човек, а агентите на Ангела са предупредени и ще ни очакват. Трябва ти някой специалист, някой като Каин.

— Е, какво ще предложиш? — погледна го Въртю с очакване.

— Нищо, сега той върши това, за което е най-необходим. От нас тримата Каин има най-голям шанс да преживее срещата с Алтаир от Алтаир. Знаеш ли, Въртю, имаш прекрасни качества — лъжеш, мамиш, изнудваш, ловко блъфираш, незабравима си и в леглото, но все още нямаш качествата на професионален убиец.

Въртю пое дълбоко дъх, а после го изпусна рязко.

— Значи смяташ, че Ангела ще стигне там преди нас, нали?

— Има такава възможност.

Тя се спря и дълго гледа своя нов съдружник, осъзнавайки, че е заложила парите си на губещ кон.

— Може би тогава аз ще трябва да отида на Ламбда Карос, за да го изчакам, с надеждата той да е в подходящо настроение.

— Какво?! — подскочи Скитника. — Да изчакаш Ангела? Какво смяташ, че ще постигнеш?

— Кой знае? Може да открия начин да го заблудя или най-малкото да го забавя. — Въртю го погледна невинно. — Във всички случаи ще сме наясно поне къде се намира и как напредва. Това може да ни е от полза, нали?

— Боя се, че за мен си прекалено прозрачна, скъпа — усмихна й се Скитника. — Как мислиш да го забавиш, когато първо не знаеш с кого ще се срещне, второ къде е той в момента и трето къде отива след това? — Скитника поклати глава. — Не си написала домашното си, Въртю. Ангела винаги работи сам. Никога не взема партньори. Никога.

— Кой е казал, че смятам да ставам съдружник с него? — опита се да изглежда обидена Въртю. — Ще му отклоня вниманието в погрешна посока и толкова.

— Или ще го придружиш във вярната, а нас ще пратиш по дяволите.

— Ти си много недоверчив човек, Скитнико. Може би това се дължи на възпитанието ти като дете.

— А какво ще кажеш, ако твоето поведение ме кара да съм такъв?

— Щом искаш, губи си времето в търсене чия е вината. Аз смятам да използвам моето, за да открия Ангела.

— Прекалено си глупава, скъпа. Не си разбрала нищо от думите на Седящия бик.

— За какво, по дяволите, говориш?

— Нима мислиш, че Сокол се е отказал толкова лесно? Знаеш ли, че единствената причина да не те застрелят, още когато кацна на планетата, е защото си с мен. Аз съм донесъл доста пари на Седящия бик, но щом останеш сама, ти отново се превръщаш в законна плячка.

— Нима мислиш, че ще се разтреперя от тези гъсеници, живеещи в палатки? — разсмя се презрително Въртю.

— Не се знае кого е изпратил Сокол след теб — напомни й Скитника. — Колкото до Седящия бик, той може да не живее в луксозен апартамент, но това не му пречи да е един от най-жестоките убийци.

— Ако остана с теб, ще ме защитаваш ли?

— Индиректно. Повечето хора не биха рискували да ме засегнат.

— Добре, че поне на Каин не му пука да убива.

— Забравяш, че хората, които наемам, са като Каин, скъпа.

Вървяха около минута мълчаливи и вече бяха на няколко метра от колата.

— Знаеш ли кое е най-ценното произведение на извънземното изкуство? — попита Въртю и спря, за да изчака отговора му.

— Да, има една дърворезба на Антарес III, дълга е километър и половина, четири поколения антарианци са работили върху нея и са изобразили цялата история на тяхната цивилизация. Мисля, че тя е най-ценната. Защо питаш?

— Какво би рискувал, за да я притежаваш?

— Хм, всичко, което имам.

— Добре, така си и мислех. Репортажът за Сантяго е най-ценният в галактиката и аз ще рискувам всичко, но ще го направя.

— Тогава трябваше да добавя, че не бих рискувал живота си за тази дърворезба.

— Това е, защото имаш прекалено много и си загубил желанието си. При мен нещата са други. Аз тепърва започвам и ако е необходимо да се срещна с Ангела, за да постигна целта си, ще го направя.

Скитника отвори задната врата, взе пистолетите и ги закачи на колана си.

— Сигурна ли си, че няма да размислиш?

— Напълно.

Той въздъхна.

— Тогава по-добре и аз да дойда с теб.

— Не е необходимо. Ще ви държа двамата с Каин в течение. Смятам, че за теб е най-добре да отидеш на Алтаир и да се срещнеш с него там.

— Не е лошо като идея, но възниква въпросът, как да стигна дотам? Корабът ми е на Голдънрод.

— Ще откриеш начин, сигурна съм. Забрави ли, „ти си много способен злодей“. А сега, ако обичаш, закарай ме до моя кораб.

— И ако откажа?

— Ще тръгна пеш и резултатът ще бъде същия, с тази разлика, че ще кажа на Каин, че работиш за Ангела и да те убие, щом те види.

Скитника не остана много изненадан, въпреки че се опита да изглежда такъв.

— Предполагам, че ще го направиш. — Той помълча замислено. — Най-близката планета е Какаб Касту IV. Не можеш ли да ме закараш поне дотам?

Тя обмисли предложението му и кимна с глава.

— Добре, няколко часа едва ли са от значение, но ти ще заредиш с гориво.

— Не си ми платила половината от парите за Седящия бик.

— Така ли? А питал ли си ме, когато му ги даде? Същата информация можех да получа и от Каин, без да се охарча и с кредит.

— Ако Каин изобщо е жив.

— Ако не е, искам половината от наградата, в случай, че ти убиеш Сантяго.

— Господи, каква жена! — въздъхна уморено Скитника.

— Правя това, което трябва да се прави.

— Спести ми твоите изтъркани фрази — сухо я помоли той.

— С тях си уреждам живота.

— Ще размислиш, когато срещнеш Ангела — предсказа Скитника. — Дано тогава Бог е милостив към душата ти, защото тя скоро ще отиде при него.

Част трета
Книгата на Веселия скитник

11.

Ела, ако смееш, ела, но внимавай.

Ела в бърлогата на Алтаир от Алтаир.

И кажи една молитва за глупавите хора,

попаднали в клопката на Алтаир от Алтаир.

Прекалено много истории за Алтаир от Алтаир се разказват на Границата. Някои твърдят, че и тя като Веселия скитник е отгледана от извънземни, но за разлика от него, е намразила своята собствена раса. Други твърдят, че изобщо не е човешко същество и може да си променя формата, когато поиска, а също да омайва жертвите си с прелъстителна песен на сирена.

Омир от Троя, който се обяви за Народен поет и прекара половината от живота си, опитвайки се неуспешно да напише сага за Границата, която да има по-голям успех от епоса на Черния Орфей, се кълнеше, че Алтаир е мутантка, която убива враговете си с мисловни гръмотевици, пронизващи съзнанията им.

Имаше дори една група на Уолпиргус III, планета, колонизирана от вещици и сатанисти, която вярваше, че Алтаир от Алтаир до съвършенство е овладяла черната магия и може да донесе смърт и разрушения само с едно проклятие или клетва.

Ако говорим за Черния Орфей, той както винаги отишъл при самата нея, за да разбере истината. Струвало му цял месец, докато я открие, а после изчакал още една седмица, за да получи разрешение да я посети. И когато най-после те се срещнали, Орфей съвсем неочаквано открил, че тя е най-красивата жена, която бил виждал след смъртта на Евридика.

Той си тръгнал само след двайсет минути и за това време не успял да разбере дали наистина е жена, но се убедил, че е една от най-добрите и жестоки професионални убийци. Орфей никога не споменал нищо повече за нея и макар да й посветил няколко стиха, когато някой го питал за Алтаир, той веднага гледал да смени темата. Нещо се било случило през тези двайсет минути, докато били заедно, и то оставило траен белег в паметта му, чак до неговата смърт.

Един от хората, които съжаляваха, че Черния Орфей не е описал какво е преживял, беше и Себастиан Найтингейл Каин. Сега той дори не предполагаше какво предстои да му се случи. Две седмици му бяха необходими, за да разбере факта, че Алтаир не живее на Алтаир III, а под повърхността на самата планета.

Преди два часа слезе там, извади пистолета си и навлезе в сложен лабиринт от тунели и канали, който водеше към нейната квартира. Струваше му десет хиляди кредита само, за да разбере откъде да влезе, а следващите два дни прекара в игра на криеница с трима мъже, които го преследваха още от космодрума. Най-накрая, когато се убеди, че след него няма никой, навлезе в подземния свят на Алтаир от Алтаир.

Температурата бързо спадаше и въздухът стана застоял и влажен. Всички коридори бяха осветени от синкава светлина, но никъде нямаше указания или знаци. След около час Каин се озова на мястото, откъдето беше тръгнал. Изруга наум, извади ножа си и започна да прави резки по стените там, откъдето бе минал вече веднъж. Реши да върви още около час и ако дотогава не открие Алтаир, да излезе на повърхността и да убие човека, който му бе продал тази информация, а след това вероятно да търси друг източник. Имаше и друг вариант — да се върне в хотела, тримата мъже да го последват и там по познатите начини да научи от тях каквото му трябваше.

Продължи напред, като се чудеше не е ли най-добре да не си губи времето, а да излезе още сега на повърхността. Изминаха няколко минути, когато избягвайки коридорите, които вече бе маркирал, стигна до тунел, разделен на два ръкава, единият от които не светеше с познатото синьо, а с ярко червено. Без да се колебае, той тръгна по него. Продължи да напредва и скоро светлината стана още по-силна. Изведнъж коридорът свърши и Каин се озова в малък вестибюл, водещ към огромна зала. Опита се да направи още една крачка, но усети, че нещо го отблъсква. Пред него имаше невидимо електронно поле. Приближи се по-внимателно и разгледа вътрешността. Стените бяха от някакви изкуствени призми, които излъчваха мека, жълтеникава светлина, таванът не се виждаше, защото се губеше нагоре в тъмнината. В единия ъгъл имаше огромен аквариум, пълен с различни водни извънземни същества. Стените му не бяха от стъкло, а от зеленикаво електронно поле. В самия център на залата бе разположена работна маса с компютър и пет монитора, първият с някакви данни, а другите четири следяха различни секции от лабиринта. Вляво имаше две кожени кресла — едното бе празно, а на другото седеше необикновено красива жена. Лицето и тялото й бяха човешки, но в толкова идеална пропорция, че повече приличаха на извънземни. Кожата беше млечно бяла, косата — дълга и гарвановочерна, очите бяха тъмносини, всичко от формата на устните до малките уши и трапчинки на бузите, бе съвършено. Тялото й беше облечено в къса рокля, прикриваща съвсем малко от него, а металическата материя, от която бе направена, променяше цвета си, когато жената се движеше или дишаше.

— Добре дошъл, Себастиан Каин — заговори тя с музикален глас. — Отдавна наблюдавам как се справяш с лабиринта ми.

— Ти ли си Алтаир от Алтаир?

— Разбира се.

— Идвам от доста далеч, за да говоря с теб.

— Ще ми бъде много приятно. Имаме толкова общи неща помежду си. Впрочем, затова и те оставих и да стигнеш дотук. Ти си едва третия човек, който влиза в тази стая.

— Все още не мисля, че съм влязъл.

— Трябва да се защитавам — извини се тя. — За главата ми има награда, а ти си ловец.

— Не съм дошъл за това, а само да поговорим.

— Защо тогава се движиш с пистолет в ръка от мига, в който влезе в лабиринта?

— Не си само ти, която се безпокоиш за живота си. Аз няма да съм първия мъж, който си убила.

— И двамата сме професионални убийци. Искаш ли да сключим временно примирие?

— За какъв период?

— Ще ти съобщя по-късно.

— Съгласен съм.

— Тогава остави пистолета си във вестибюла. Ще го вземеш, когато си тръгваш.

— Няма да стане.

— Поне го прибери в кобура.

Каин го направи и Алтаир натисна един бутон пред себе си.

— Силовото поле е дезактивирано, можеш да влезеш.

— Благодаря.

Каин влезе в залата и пристъпи по меката материя, която променяше постоянно цвета си от стъпките му.

— Отдавна искам да се срещна с теб, Себастиан Каин.

— Така ли?!

— Да — каза тя. — Да си убиец е доста самотна професия и рядко някой идва при мен, още по-малко колега.

— Ние не сме колеги. Ти може да си убиец, но аз съм ловец на награди.

— Ала по много неща нашите професии си приличат — изтъкна тя. — Безкрайното очакване и преследване на жертвата, моментът, когато дърпаш спусъка, мислите, които ти идват след това, самотата, угризенията на съвестта… Не си ли съгласен?

— Може би, но разликите са много повече. Най-съществената е, че ти ще убиеш всеки, ако получиш пари за това, а аз само този, който е престъпник.

— Да, истина е. Дори сред ловците, ти оставаш забележителна личност.

— В какъв смисъл?

— Повечето ловци, които сега се правят на борци за справедливост, са имали криминално минало. Макдугъл Миротвореца е бил контрабандист, Жил Сан Питие и Барнаби Уилър — бандити, дори Ангела е бил убиец, само ти винаги си бил на страната на закона.

— Грешиш. И за мен имаше награда.

— Това беше твърде отдавна и ти си се сражавал на страната на бъдещото правителство.

— Откъде знаеш?!

— Доста неща знам за теб, Себастиан. Ако искаш да живееш по-дълго, трябва добре да познаваш лицето на врага си.

— Аз не съм твой враг.

— И Сантяго не ти е враг. Защо искаш да го убиеш?

— Какво те кара да мислиш, че съм тръгнал след Сантяго?

— Кой друг би те отвел толкова далеч от Кийпсейк? — вдигна рамене тя. — Отговори на въпроса ми, защо искаш да го убиеш?

— Имаш ли представа каква е наградата за него?

— Взел си достатъчно други награди и нямаш нужда от пари.

— Всеки се нуждае от пари, независимо колко има.

— Човек като теб сигурно се ръководи и от други причини.

— Да, ако го убия, това ще значи нещо.

— Ах! — усмихна се тя. — Знаех си, че си различен! Аз съм извършила хиляди убийства, но никога не съм постигнала нещо значимо.

— Ами президента на Алсатия IV?

— В следващия миг вече имаше нов президент и какво се промени? Не, Себастиан, красотата да убиваш е, че нищо няма значение и че винаги има много работа. Единствен ти от убийците, които познавам, искаш името ти да се свързва с нещо значимо.

— Кажи ми нещо за убийците, които познаваш.

— Имаш ли някого предвид?

— Сантяго.

— Никога не съм го виждала.

— Аз не мисля така.

— Защо?

— Убила си един мъж на име Кастартос.

— Не виждам никаква връзка между двамата.

— Кастартос се е опитал да предаде Сантяго, но е постъпил глупаво, защото е споделил плановете си с Джонатан Стърн. Предполагам, че Сантяго е поръчал смъртта на Кастартос и ако го е направил директно, ти би трябвало да знаеш къде се намира.

— Сантяго никога не прави нещо сам, винаги използва посредници.

— Познаваш ли някой от тях?

— Не е твоя работа.

— Страхуваш се да не научи, че сме се срещали?

— Той вече знае.

— Откъде и как?

— Сантяго знае всичко.

— Защо всички се опитват да го представят като супермен?

— Той също е човек и може да бъде убит, както всеки друг. Вие с него много си приличате.

— Искаш да кажеш, защото и двамата можем да бъдем убити?

— Това също — отвърна Алтаир със странна усмивка.

Изведнъж в аквариума до тях настъпи раздвижване. Издължена яркооранжева риба без очи се стрелна към дъното и изрови от пясъка жълто-черно ракообразно. Тя стремително го изнесе на повърхността и атакува коремните му части. Водата около тях веднага се оцвети в розово, а в последвалото пиршество се включиха още няколко същества, всички от различни видове.

— Прекрасни са, нали? — каза Алтаир и на лицето й имаше почти извънземно възхищение. — Знаеш ли, те са жестоки, защото убиват не само, за да се хранят, но и за удоволствие.

— Много интересно — отвърна с безразличие Каин.

— Обичам да ги гледам с часове. Има едно създание, което се крие в пясъка. Оцветено е като утринно слънце и другите непрекъснато го търсят, но все не могат да го открият. Нарекла съм го Сантяго.

— А коя риба е Алтаир от Алтаир?

— Никоя. Аз убивам само срещу възнаграждение.

— Никой не говори за убиване. Искам само да науча къде се крие Сантяго. Готов съм дори да ти дам и процент от наградата, стига информацията ти да е полезна.

— О, така ли?!

— Десет процента от наградата, без никакви рискове.

— А знаеш ли какво ще направя, ако се опиташ да убиеш дори и една моя риба?

— Какво?

— Ще те убия. И знаеш ли защо? Защото ще се опиташ да вземеш нещо, което не ти принадлежи.

— Нима искаш да ми кажеш, че Сантяго е твой?

— Да, той е мой.

— Тогава защо е още жив?

— Защото наградата расте всяка година, а аз съм достатъчно търпелива. Ще изчакам още малко и тогава ще го убия.

— И сега наградата е прекалено голяма.

— Изчакай още година и ще видиш.

— Не се ли страхуваш, че някой ще те изпревари?

— Нима мислиш, че той може да бъде убит толкова лесно? Забравяш кой е Сантяго.

— Защо тогава не ми дадеш информацията, която имаш?

— Няма да ти помогне с нищо.

— Остави на мен да преценя.

Алтаир тежко въздъхна.

— Не разбираш ли, че има и по-ценни неща от информацията?

— Например?

— Твоят живот, например. Само Черния Орфей е излязъл жив оттук, но ти си същия самотник като мен и ще те оставя да си тръгнеш. Върни се на Кийпсейк и потърси някоя по-лесна награда.

— След като открия Сантяго — отговори той и застана нащрек.

— Излиза, че си глупак. Дори сега, когато говорим, Въртю Маккензи бърза към Ангела, за да те предаде.

Каин изглеждаше учуден само за момент — после вдигна рамене.

— Няма да ми е за първи път да ме предадат, а на нея срещата с Ангела няма да й донесе нищо.

— Да, така е. Време е и аз да се срещна с него, за да сложа край на това — съгласи се Алтаир от Алтаир.

— Навлязъл е в твоя територия?

— Да.

— Ако започнеш да убиваш всеки ловец, който е тръгнал след Сантяго, ще имаш доста работа.

— Повечето са само незначителни прашинки сред необятния космос. Дори Макдугъл и Джони Уан-Ноут няма да намерят Сантяго. Единствените ми конкуренти сте ти и Ангела.

— А Жил Сан Питие?

— Ангела го уби миналата седмица. Жил го откри на Гленовар и му предложи помощта си. Ангела никога не е понасял конкуренцията.

— Бях го предупредил да не ходи при него.

— Разбираш, предполагам, че аз имам всички причини да постъпя с теб както Ангела с Жил Сан Питие.

— Не бих ти го препоръчал.

— Забрави за пистолета си, Себастиан Каин. Няма да ти помогне с нищо.

— Ще ме извиниш, но не съм склонен да ти повярвам. — Той извади оръжието си и го насочи към нея.

— И как ще ме убиеш? Куршум в главата? Това ли е запазеният ти знак?

— Нямам такъв.

— Всички добри убийци имат запазен знак. Покойният Жил Сан Питие убиваше със стоманения си юмрук, Миротвореца — с лазерния си молив, Менмаунтин с голите си ръце, само Ангела не е толкова сантиментален и убива с каквото му падне.

— А какъв е твоят запазен знак?

— Ако си любопитен, ще ти го покажа.

Изведнъж подземната зала на Алтаир III изчезна все едно, че беше холографска прожекция. Каин откри, че се намира на брега на кристално чист поток, а познатото слънце на Силария кара очите му да сълзят. Беше бос и тревата нежно гъделичкаше ходилата му. От другата страна видя, че стои прекрасно русокосо момиче с проста синя блуза и вдигната до коленете пола.

— Помогни ми, Себастиан, не мога да дойда.

— Хайде, плитко е. Ще успееш.

— Не, ще падна, а не умея да плувам.

— Няма да паднеш.

— Моля те, не ме измъчвай — тя протегна ръка. — Помогни ми!

— Добре, идвам.

Каин докосна с крак студената вода и веднага го отдръпна. Всичко беше истинско, сякаш се случваше сега. Обичаше това момиче, но не можеше да си спомни името му.

— Казвам се Дженифър.

— Да, точно така. Дженифър.

— Моля те, побързай, Себастиан. Страх ме е.

— Идвам, не се бой.

Каин прекоси потока само с пет стъпки, чувствайки приятната хладина на водата.

— Виждаш ли, няма нищо страшно — засмя се той.

— Моля те, пренеси ме на другата страна.

— Дай си ръката. Ще вървим заедно.

— Не мога, речните камъни ще наранят ходилата ми. Моля те, пренеси ме на другия бряг.

— Добре, щом това искаш — въздъхна Каин.

— Няма ли да оставиш пръчката?

— Каква пръчка? — намръщи се той.

— Тази, която държиш в ръката си. Не можеш да ме вдигнеш, ако не я оставиш.

— Да, права си.

— Хвърли я, Себастиан. Може да ми скъсаш роклята.

Той отстъпи назад, поколеба се дали да хвърли пръчката.

— Нещо не е наред.

— Какво, Себастиан?

— Не знам. Може би роклята ти.

Изведнъж полата й стана тъмночервена, а блузата — елегантна и ослепително бяла.

— Така по-добре ли е, Себастиан?

— Да, много си красива.

— Хайде, пренеси ме от другата страна. Нямаме време.

— Закъде бързаме?

— Знаеш много добре — усмихна му се дяволито Дженифър.

— Нещо не е наред — повтори той, озадачен.

— Какво има, Себастиан?

— Не знам. Дай ми минута, за да помисля.

— Моля те, нямаме време. Не ме измъчвай така.

— Почакай. Ей сега ще си спомня.

— Хайде, Себастиан. Хвърли пръчката и ме прегърни.

Каин направи каквото искаше тя.

— Благодаря ти — каза Дженифър със странна усмивка. — Щастлив ли си, Себастиан?

— Предполагам — отвърна той и направи опит да се усмихне.

— Толкова се радвам.

— Какво е това в ръката ти? — попита Каин, забелязвайки някакъв лъскав предмет.

— Цвете — отвърна тя. — Прекрасно, сребърно цвете.

— Много е хубаво — отбеляза той и усети, че безпокойството му нараства.

— Вземи го, за теб е.

Каин се протегна да вземе цветето, но вместо това приклекна, вдигна пръчката, насочи я към Дженифър и я стисна с всички сили. Последва оглушителна експлозия и той отново се озова в подземната зала на Алтаир III. Самата Алтаир беше паднала по гръб, между очите й имаше голяма червена дупка, а пръстите й все още стискаха сребърна кама.

Каин остана неподвижен, докато се отърси от това, което предполагаше, че е хипноза. След няколко минути ръцете му спряха да треперят и той прибра пистолета си в кобура.

— Трябваше да ме попиташ. На Силария няма течаща вода — измърмори той на себе си. Приближи се до Алтаир от Алтаир и я провери за някакви признаци на живот, но такива липсваха. — По дяволите, трябва пак да започвам отначало!

— Не е задължително.

— Кой си ти? — Каин се огледа и извади пистолета си.

— Името ми е Шуслер — гласът идваше от компютъра. — Ако тръгнеш обратно и следваш стъпките си, ще се срещнем на изхода на лабиринта.

— Как ще те позная?

— Едва ли ще е голям проблем. Поне това мога да ти обещая — отвърна тъжно гласът.

12.

Жадува той за докосване на плът със плът

и чуди се защо съдбата

не слага край на дългия му път.

Тъгува за жена, защото никога не ще я има

и Шуслер Киборга е най-злощастната машина.

Черния Орфей е срещнал много уникални екземпляри по време на своите странствания из Вътрешната граница. Убийци и комарджии, проповедници и ловци на награди, милионери и просяци, светци и грешници, търсачи на приключения и особняци, но никой от тях не можеше да се сравнява с Шуслер Киборга, а неговата трагедия беше в това, че той дори не искаше да бъде уникален.

Да вземем за пример отец Уилям. Той обичаше да държи речи и да е център на вниманието, а Шуслер се опитваше да бъде незабележим. Сократ се стремеше към властта, а Шуслер я отричаше. Сонгбърд търсеше уединението, а Шуслер го ненавиждаше. Ангела беше убил вече толкова хора, че не знаеше колко са на брой, а Шуслер обожаваше живота на другите и презираше своя. Саргасовата роза не желаеше дори и най-обикновените човешки контакти, а Шуслер копнееше за тях. Мъжете, жените и извънземните, за които Черния Орфей бе писал, бяха ярки и интересни личности, а самият Шуслер беше дори още по-колоритен, но копнееше да бъде незначителен.

Повечето хора виждаха в него някакво чудо на науката, едно невероятно преливане на човек и машина. Само Черния Орфей надзърнал под лъскавата му обшивка, не се спрял да разгледа чудесата на извънземната технология и отишъл право към изстрадалата душа на Шуслер, а после написал това, което видял.

Двамата се срещнали само веднъж и то на Алтаир III, но Орфей прекарал при него цял ден и цяла нощ, докато чуе пълната му, тъжна история. След това на другата сутрин Бардът продължи пътуването си сред звездите, а Шуслер отново останал без надежда, че някога животът му ще завърши.

Нещата започнали да се променят, когато Веселия скитник се приземил на Алтаир III. Предполага се, че двамата биха се разбирали добре, защото единият бе отгледан от извънземни, а другият беше техен продукт, но жаждата на Скитника да притежава чужди неща отблъснала Шуслер, който намирал думата „частна собственост“ за обидна. Ала след като и двамата имали сходни интереси, свързани с Каин, те бързо стигнали до споразумение.

Беше късен следобед, когато Себастиан Каин излезе от лабиринта и прикри очите си с ръка, за да ги предпази от лъчите на яркото жълтеникаво слънце. Той огледа околността и забеляза до купчина червеникави скали малък, извънземен кораб. До него стоеше елегантно облечен мъж, но щом го забеляза, веднага тръгна към Каин.

— Не мога да скрия радостта си, че се справи така блестящо с нея — бяха първите му думи, изречени с доста странен акцент.

— Ти ли си Шуслер?

— Не, казвам се Веселия скитник.

— А, да, Въртю Маккензи ми изпрати съобщение, че може да се натъкна на теб. Не ти ли се струва, че малко си излязъл от полето си на действие?

— Не, в никакъв случай, щом ти си тук. Въпреки че има и по-добри планети. На Алтаир няма нищо, само прах и бръмбари.

— Ако сте сключили сделка с Въртю, предупреждавам те, тя си е между вас двамата — заяви твърдо Каин. — Къде е Шуслер? На кораба ли?

— Хм, ако трябва да сме точни, той е самия кораб.

— Какво искаш да кажеш? — Каин размаза с ръка кацналото на врата му оранжево насекомо.

— Шуслер е киборг.

Каин се обърна към кораба, който блестеше под яркото слънце.

— Никога не съм виждал такъв киборг.

— Е, значи вече си видял. Дори Черния Орфей му е посветил три четиристишия.

— Той пише прекалено много. Все не ми остава време да прочета новите неща.

— Трябвало е да опиташ. Сега щеше да знаеш кой е Шуслер.

— Сериозно ли говориш? Нима наистина Шуслер е кораб?

— А защо да те лъжа?

— Мога да ти кажа хиляди причини. — Каин пропъди рояк мушици, които се опитваха да влязат в очите му. — Как общуваш с него?

— Има специално устройство. Същото, като обикновения корабен интерком.

— Отивам да говоря с него.

— Шуслер няма да избяга никъде, защо не поговориш първо с мен?

— За какво?

— За Сантяго, например.

— Не ме интересува.

— Какво, Сантяго вече не те интересува?

— Ти не ме интересуваш. Чувал съм достатъчно за теб.

— Всичко, което си чул, са лъжи.

— Сигурен ли си?

— Напълно. Всеки, който е казал истината за мен, отдавна е заровен под земята. — Той извади една тънка цигара и я запали. — Ако не искаш да говорим за Сантяго, какво ще кажеш да побъбрим за Въртю?

— Какво знаеш за нея?

— Това, което ти каза Алтаир, е истина. Въртю отиде да се срещне с Ангела.

— Откъде знаеш какво ми е казала Алтаир?

— Бях на първата ложа по време на вашата малка схватка — усмихна се Скитника, тръсна цигарата си и улучи един десетокрак жълто-червен алтаирски бръмбар.

— Как успя да го направиш?

— С помощта на нашия приятел Шуслер. Той се включи към нейния компютър. Ако трябва да бъда искрен, знаех, че си дошъл при Алтаир за информация, която тя никога нямаше да ти даде. В такъв случай не виждах смисъл и двамата да рискуваме живота си. Открих Шуслер и с него през цялото време те подкрепяхме морално. Все пак, не стана ясно какъв беше този театър накрая.

— Ти какво видя?

— Нищо особено. Тя се опитваше да те накара да я пренесеш през някакъв невидим за нас поток, а също да хвърлиш пистолета си, който наричаше пръчка. Така ли беше?

— Нещо подобно.

— Възхищавам се от теб, Себастиан Каин. Ти наистина си добър. Всеки букмеймър би заложил десет към едно за Алтаир, защото все пак тя се намираше на собствена територия.

— Добре, че вашата морална подкрепа обърна нещата. Какво щеше да направиш, ако тя ме бе убила?

— Почти нищо. Ако ти беше мъртъв, а Въртю при врага, щях да остана без съдружници.

— Има нещо по-лошо от това да останеш без партньори, Скитник. Да имаш такива, които те предават. Защо тя реши да отиде при Ангела?

— Мислех, че няма нужда от обяснения. Стигна до убеждението, че той е с по-големи шансове първи да открие Сантяго.

— Това Въртю ли го каза?

— Не, разбира се. Тя ми обясни, че отива при него, за да го изпрати по фалшиви следи.

— Глупости.

— Точно така. Но не бива да приемаме всичко толкова сериозно. Доколкото познавам Ангела, тяхната среща и животът на Въртю ще продължат най-много десет минути.

— Не, Скитнико. Въртю Маккензи знае как да се защитава и ще му е трудно да я убие. — Каин остана замислен около минута. — Добре, щом Въртю е с Ангела, защо мислиш, че търся друг съдружник?

— Няма нужда да търсиш, той е пред теб — отвърна Скитника със самоуверена усмивка.

— Какво смяташ, че можеш да направиш, ако евентуално станем партньори?

— Много повече от Въртю. Първо, аз съм работил за Сантяго и ще го разпозная.

— Това мога да го свърша и сам.

— И как ще го познаеш, по белега ли? — Скитника се засмя. — Какво ще стане, ако е с ръкавици или си е направил пластична операция? А знам и други неща. Например, къде Ангела ще има най-големи неприятности, познавам повечето хора, които работят за Сантяго, знам къде са складовете му за крадени стоки. Е, какво ще кажеш, може ли Въртю Маккензи да направи нещо подобно за теб?

— Какво искаш в замяна на всичко това?

— Нищо, което заслужава твоя интерес. Ако страдаш от угризения, може да ми дадеш част от наградата, но това ще решиш сам.

— Какви са твоите интереси към Сантяго? — настоя Каин.

— Знаеш ли с какво се занимавам?

— Да, грабежи, контрабанда, убийства.

Скитника се засмя.

— Исках да кажа, освен това.

— Предполагам, че ще ми съобщиш.

— Най-точната дума ще бъде, че съм колекционер. Ти искаш парите от наградата, мен те изобщо не ме вълнуват. Интересуват ме някои неща, които знам, че Сантяго притежава. Въртю, преди да отиде при Ангела, ми каза, че интересите ни са паралелни, но не се пресичат и поне за това се оказа права. Желанията ни никога няма да ни изправят един срещу друг и не виждам причина защо да не работим заедно.

— Защо не се зае сам със Сантяго? Така можеше да спечелиш и наградата, и предметите.

— Аз не съм убиец — поклати глава Скитника. Не знам какво се опитваше да ти направи Алтаир от Алтаир, но съм сигурен, че на твое място аз нямаше да изляза жив от лабиринта. Ти ще се справиш много по-лесно със Сантяго. Какво ще кажеш от мен информацията, а от теб работата? Това е честна сделка.

— Ще трябва да обмисля всичко.

— Направи го, но по-бързо.

— Защо? Ще си намериш друг убиец ли? — саркастично попита Каин.

— Не, в никакъв случай. Избрал съм теб — отвърна Скитника съвсем сериозно. — Все пак ти уби Алтаир от Алтаир, а знаеш ли само колко ловци досега са се опитвали да го направят? — Скитника смачка тлъсто насекомо, кацнало на бузата му. — Не забравяй, че това е състезание. Всяка наша загубена секунда дава предимство на Ангела.

— Мисля, че спомена за някакви проблеми, с които ще се сблъска?

— Да, но те само ще го забавят, няма да го спрат.

— Защо не предложиш услугите си на него?

— Защото той няма нужда от никого. — Скитника протегна ръка. — Е, споразумяхме ли се?

Каин погледна ръката му, но не я стисна.

— Хайде, нищо не можеш да загубиш — настоя Скитника.

Най-накрая Каин почти насила кимна с глава.

— Добре. Дано само информацията ти не се окаже фалшива.

— Не се безпокой, няма такава опасност.

— Да направим проверка. Къде Въртю мисли, че ще се срещне с Ангела?

— Ако има късмет, на Ламбда Карос III.

— А ако няма?

— Или на Ню Еквадор, или на Кестадос IV. Зависи какво ще научи на Ламбда Карос.

— Халфпени Теруилиджър е в кораба ми. Какво ще кажеш да го изпратя след Въртю Маккензи? Така ще знаем със сигурност къде е Ангела.

— Имаш ли му доверие?

— Вярвам, че ще се води от собствения си интерес. Ако остане с мен, може само да забогатее.

— Извини ме за любопитството, но щом е на твърда заплата, защо не дойде да ти помогне, когато влезе в лабиринта?

— По същата причина, която изтъкна и ти. Той е комарджия, а не убиец.

— Туш! — засмя се Скитника. — Да не би да говорим за същия Теруилиджър, който е измамил Менмаунтин Бейтс?

— Да, това е другата причина, която го кара да бъде лоялен към мен — потвърди Каин. — А сега, ако нямаш какво да добавиш, ще отида да поприказвам и с Шуслер.

Скитника захвърли цигарата си в праха и смачка фаса с ток.

— Добре, ще дойда с теб. Предупреждавам те да не бъдеш груб с него. Някой път се държи странно, но ни е необходим.

— Той?! Искаш да кажеш Шуслер?!

Скитника кимна.

— Не само аз разполагам с информация, а неговата е доста интересна. Знае всяко място, на което е била Алтаир и всеки човек, с когото се е срещала. Щом не е получила директно от Сантяго поръчката за убийството на Кастартос, вероятно Шуслер знае поне откъде е дошла.

— А аз какво да му предложа? — попита Каин. — Щом е кораб, едва ли ще приеме пари.

— Сигурен съм, че Шуслер ще измисли нещо.

— Не съм толкова убеден. Щом е поискал да стане космически кораб…

— От нашия малък разговор разбрах, че думата „поискал“ едва ли е най-подходящата.

Те стигнаха до кораба и страничната врата се отвори веднага.

— Ти върви, аз ще изпуша още една цигара.

— Защо не го направиш вътре? — стана подозрителен Каин.

— Шуслер мрази да се пуши в стомаха му. Твърди, че му се повдигало.

Каин се намръщи и влезе през люка на кораба. Озова се в ярко осветена командна зала. Екраните, уредите за управление и интериорът бяха по-различни от всичко, което бе виждал досега. Дори и дигиталните монитори показваха данните си на някакъв непознат език.

— Шуслер, тук ли си?

— Винаги съм тук — отвърна му приятен, мелодичен глас.

— Аз съм Себастиан Каин.

— Знам, виждам те.

— Ти можеш да виждаш?!

— Да, свързан съм с разнообразни сензорни устройства.

— Значи виждаш не само навън, но и вътре?

— Аз чувам, имам обоняние, виждам на огромни разстояния и имам хиляди други усещания, които са непознати за хората.

— Сигурно е много полезно?

— Ако ти харесва да бъдеш кораб.

— А на теб харесва ли ти?

— Не.

— Защо тогава си кораб?

— Случи се преди седемнайсет години. Бях бизнесмен и пътувах за една конференция на Алфа Прего. Получих повреда и катастрофирах на Калкос II.

— Никога не съм чувал за такава планета.

— Тя е извън Границата. Населена е от раса, наречена граал.

— И за нея нищо не знам.

— Нищо чудно, защото Демокрацията все още не е чувала, че те изобщо съществуват. Както и да е, катастрофирах на тяхната планета и когато ме открили и извадили от тялото ми парчетата метал, от него не останало почти нищо. Успели да ми спасят живота, един Господ знае как, а след пет месеца, когато излязох от комата, ми предложиха два варианта: да ме оставят да умра, бързо и безболезнено или да живея като киборг. Бях млад, живееше ми се и исках да видя толкова неща, затова избрах второто.

— Но защо са те направили кораб?

— Защото на тази планета произвеждаха единствено кораби. Използваха частите, които имаха под ръка.

— Можели са да използват изкуствени органи. Моето око е изкуствено, но с него виждам много по-добре отколкото с онова, което загубих.

— Само че те бяха извънземни.

— Можели са да се свържат с някоя близка планета.

— И да го бяха направили от мен беше останало съвсем малко. Искаш ли да видиш човешките ми останки?

— Да, защо не.

— Приближи се до този компютър вдясно от теб.

— Този ли?

— Да.

— Всички надписи са на неразбираем език.

— Да, на граалски са. Докосни третия бутон отляво надясно на най-горния ред.

Каин натисна бутона и пред него зейна малък отвор. Вътре имаше черна кутия, не по-голяма от двайсет сантиметра, а към нея водеха хиляди кабели и тръби.

— Господи! Само това ли е останало от теб?

— Сега разбираш ли защо не са си направили труда да търсят изкуствени органи? — мрачно попита Шуслер, преди отворът да изчезне. — Все пак те са извършили истински чудеса. Когато искам да свия пръстите си, променям налягането на жироскопите си. Когато огладнея, подавам гориво към изкуственото си тяло. Когато искам да говоря, специална електронна система чете мислите ми и ги превръща в това, което чуваш. Нали разбираш, аз не контролирам този кораб, аз самият съм кораба. Сам следя своите функции, ориентирам се в пространството, свързвам се с планети, други кораби, защитавам се с всички известни оръжия, ако това е необходимо. Все още не знам какви са максималните ми способности. Граалските компютри не използват двоичната система и сега всеки ден продължавам да откривам по нещо ново.

— Звучи доста интересно — подхвърли Каин, без особен ентусиазъм.

— Напротив, звучи ужасно.

— Е, по-добре е, отколкото да си мъртъв.

— Когато бях млад и аз мислех така. Но се оказа, че съм грешил. Ако желая, мога да анализирам въздуха, да го разделя на молекули и атоми, да го направя подходящ за дишане, но самият аз не мога да го дишам. Мога да приготвя което ястие от галактиката ти хрумне, но не мога да го опитам. — Шуслер замълча за момент, а когато продължи, гласът му беше още по-мелодичен. — Мога да преброя порите на една женска ръка, да ти дам точния й химически състав, да измеря пръстите й до милиардна част от милиметъра, но не мога да я докосна.

— Защо, след като си толкова нещастен, не си опитал да се самоубиеш? Едва ли е толкова трудно да се разбиеш на първата планета или да се приближиш до някоя звезда.

— Всеки човек би постъпил така, но не и една машина.

— Но ти си човек — възкликна Каин. — Само носиш този кораб, както аз — дрехите си.

— Бих искал да е така, но уви, не е. Аз съм кораба, а корабът — аз. Двамата сме едно неразделно цяло и граалските конструктори ми вградиха два закона, които не мога да нарушавам. Първо, да предпазвам собственото си съществуване.

— И второ?

— Струвах доста средства на граал, трябваше да си възвърнат част от тях, като ме продадат на търг. Така втората ми директива стана да се подчинявам на новия си собственик за период от трийсет стандартни галактически години.

— А кой е собственикът ти?

— Беше Алтаир от Алтаир.

В този момент Веселия скитник влезе в командната кабина.

— Ох, ужасно е горещо отвън. — Той се отпусна на едно от ергономичните кресла. — Каин, Шуслер зададе ли ти въпроса?

— Какъв въпрос?

— Е, щом не знаеш, вероятно не ти го е задал. Нали, Шуслер?

— Не, все още не съм.

— За какъв въпрос говорите? — повтори раздразнено Каин.

— Имаме да обсъдим много неща, преди да стигнем до него.

— Знаеш ли, Каин, предложих му много добра работа на моята планета Голдънрод, но той отказа.

— Никога няма да превозвам крадени стоки.

— И ти също можеш да се смяташ за крадена стока. Имаш още тринайсет години, докато ти свърши договора.

— Не съм крадена стока, аз принадлежа на Каин.

— Какво?! — извика учуден Каин. — Това не е алтаирски закон.

— Записано е в договора ми с граал. Когато разбраха, че новия ми собственик Алтаир от Алтаир често нарушава основните човешки закони, те открито уточниха, че ако някой ловец на Демокрацията я убие, аз ставам собственик на този ловец. След като прибереш наградата за Алтаир, аз ставам твоя собственост.

— Глупости, Шуслер, не искам да ставам твой собственик.

— Чакайте малко — намеси се Скитника. — Не си заслужава сега да спорим за това.

— Шуслер, когато бях в лабиринта, останах с впечатление, че искаш да ми помогнеш — Каин гледаше към мястото, където бяха останките на човека Шуслер. — Какво имаше предвид?

— Че ще ти кажа къде е била Алтаир, с кого се е срещала и за какво е разговаряла.

— Можеш да прехвърлиш тези данни на моя корабен компютър и след това се чувствай свободен, нямам нужда от теб.

— Нали ще изпратиш Теруилиджър с твоя кораб на Ламбда Карос — обади се Скитника.

— Защо пък да не използва твоя? Нали сме съдружници.

— Не това е единственият проблем. Системите ни използват различни езици, не мога да прехвърлям информация.

— Стига глупости! Нали знам, че координатите са валидни за цялата галактика. Каква е истинската причина, за да не го направиш?

— Моля те, нека остана с теб! — отвърна Шуслер с нотки на отчаяние в гласа. — Толкова отдавна не съм говорил с човешко същество. — Каин изглежда се колебаеше и киборгът продължи. — Ще правя всичко, което пожелаеш, докато открием Сантяго. Ще те водя, ще те храня, ще те отбранявам, в замяна единствено на компанията ти.

— И нищо друго?

— Докато открием Сантяго. Тогава ще имам само една молба към теб.

— Каква?

— Да ме убиеш — отговори Шуслер Киборга.

13.

Сонгбърд дебне, Сонгбърд убива,

Сонгбърд работи, за да плаща сметките.

Приятелю, пази се от погледа му, защото

ако си негова жертва, нямаш никакъв шанс.

Скитника се отегчи да стои на неудобния стол и се изправи. Приближи се до стената и започна да разглежда изложените там произведения на извънземното изкуство.

— Тези не ти принадлежат — отбеляза Шуслер.

— По същата логика не принадлежат и на теб. — Той протегна ръка и откачи една гравюра върху оникс, като преодоля преди това лекото съпротивление на магнитното поле, което я придържаше. — Интересна изработка. Откъде я купи твоята бивша собственичка? Хеспорайт III?

— Нейбири II.

— Същият звезден куп, нали? — доволно отбеляза Скитника. — Не бих казал, че одобрявам вкусовете й. Знаеш ли колко струва това на свободния пазар?

— Не — отговори Шуслер.

— Както и ти — обади се Каин, който седеше на масата отстрани. Беше разглобил и почистваше един от пистолетите си. — Но мога да се обзаложа, че знаеш цената му на черния пазар до последната десета част от кредита, нали?

— И още как — доволно се засмя Скитника.

— А сега върни я там, откъдето я взе — каза Шуслер.

— Само й се възхищавам.

— Което значи и оценяваш, нали?

— По силата на навика. — Той вдигна гравюрата и магнитното поле я пое от ръката му. Скитника свали друга пластика и започна да я изучава.

— Все още те наблюдавам — предупреди Шуслер.

— Много ми е приятно.

— По-добре не опитвай нищо да откраднеш.

— Никога не крада от приятелите си.

— Знам всичко за теб, Весел скитнико. Ти нямаш никакви приятели.

— Добре, ще намалеят ли притесненията ти, ако кажа, че не крада от партньорите си? Особено, ако единият е ловец на награди. — Изведнъж една малка дърворезба привлече погледа му. — Я виж ти! Животът е безкраен низ от изненади!

— Какво откри? — обърна се учуден Каин.

— Ето това.

— Не ми изглежда нищо особено.

— Аз бих казал дори, че е ужасно, но интересното е къде и от кого е било направено.

— И къде е станало това?

— На Пелинат IV.

— Никога не съм чувал за такава планета.

— Там съм израсъл, а това е работа на някой белум.

— Извънземните, които са те отгледали?

Скитника кимна и продължи да изучава дърворезбата.

— Спомням си, че я продадох преди десет или дванайсет години на Нова Родезия. Чудя се как ли е попаднала в Алтаир от Алтаир?

— Как изглеждаха тези белуми?

— Не бяха лоши същества, само че не признаваха частната собственост. Все пак съм им благодарен, защото се грижиха за мен, докато навърших седемнайсет години.

— Не виждам да си им особено благодарен, след като си ги ограбил — отбеляза иронично Каин.

— Така е — засмя се Скитника, — но от друга страна, ако Бог имаше нещо против това, което правя, нямаше да създаде застрахователните компании, а и между другото, не съм взел толкова много. Белумите бяха доста несръчни същества, но не мога да ги обвинявам, защото нямаха палци и не различаваха цветовете.

Скитника остави произведението на мястото му.

— А сега ти какво ще ми кажеш за граал?

— Те бяха общо взето хуманоидни същества — отговори киборгът. — Ако съдим по това, че се движеха изправени и на два крака. Иначе нямаха друга прилика с хората.

— Не е трудно да ти повярвам. Виж само дизайна на столовете им — направи гримаса Скитника. — А какво изкуство имаха?

— Нищо, което да те заинтересува. Те нямаха очи, а някакви подобни на радар израстъци. Докато бях на планетата, не видях нито едно произведение на изкуството, но дори и да имаше, то само щеше да показва тяхната ограниченост.

— Жалко — въздъхна Скитника. — Е, поне моите извънземни ми оставиха нещо за спомен, макар и да не го направиха доброволно.

— Мога да кажа същото — каза корабът с приятен, мелодичен глас.

— Все пак къде се намира тази планета, на която са те сглобили? Никога не съм знаел, че има система Калкос.

— В звездния куп Корбелус.

— А, ходил съм веднъж. Чувал ли си за Фонд Хоуп?

— Да, но никога не съм пътувал дотам.

— Не беше ли написал нещо за нея Черния Орфей? — заинтересува се и Каин. — Имаше някакъв стих за Денеб Арабиан или Делфини Арабиан, не мога да си спомня добре.

— Дарли Арабиан — поправи го Скитника. — Планетата Фонд Хоуп била колонизирана от три големи фамилии, които веднага започнали война помежду си. Един ден на патриарха Дарли му хрумнала идеята да поръча няколкостотин булки от каталог. След седмица и другите фамилии направили същото и така денем всички мъже се сражавали, а нощем правели деца, тоест бъдещи войници.

— А защо всички имат толкова странни имена?

— Черния Орфей ги измислил. На Земята се смята, че конете са произлезли от три породи: Дарли Арабиан, Биърли Търк и Годолфин Барб. Така той кръстил и родоначалниците на трите фамилии. Аз имах делови отношения само с Барб.

— С какво си търгувал? От думите ти не останах с впечатление, че имат време за изкуство.

— Когато разбрах, че няма нужда от наемни войници, му предложих един кораб, натоварен с оръжие, за да продължи битката си.

— И какво стана?

— Армията ги конфискува месец, след като ги доставих.

— Не предполагах, че армията е стигала до Корбелус.

— Наложи им се, защото един техен склад за лазерни оръжия беше напълно изпразнен.

— Сега разбирам защо Сантяго те е уволнил — намеси се Каин.

— Защо? Какво имаш предвид?

— Да крадеш от армията не е в твоя стил. Това е било операция на Сантяго. Предполагам, че той е искал оръжията за себе си, но ти си се полакомил и си ги продал.

— Да искаше да сгрешиш повече, нямаше да можеш — засегна се Скитника.

— Нима се опитваш да ме убедиш, че ти си атакувал военен склад?

— Не, всичко беше организирано от Сантяго — призна Скитника. — Но продажбата на оръжията не бе причината, която ни раздели.

— Пак извърташ — каза Каин.

— Учуден съм, че Сантяго или Годолфин Барб не са поръчали смъртта ти — отбеляза Шуслер.

— Не, Барб го направи, но за негово съжаление убийците му решиха да атакуват жилището ми на Голдънрод, а в него съм сигурен, че и Ангела ще има проблеми да влезе.

— А откъде си сигурен, че това са били хора на Барб, а не на Сантяго?

— Просто все още съм жив. Сантяго никога нямаше да се откаже. — Скитника се загледа в разпилените по масата части от пистолета на Каин. Той беше свършил с първия и сега смазваше втория. — Знаеш ли, още като те гледах как се справи с Алтаир от Алтаир, исках да те питам нещо.

— Слушам.

— Защо използваш огнестрелно оръжие? Не е ли вече доста остаряло?

— Първо, защото съм свикнал с него и стрелям много точно, второ, за разлика от лазерните и звуковите пистолети, няма нужда от зареждане и трето, никога не може да се изтощи.

— Да, но издава ужасен звук.

— И какво от това?

— Мислех, че в твоята професия трябва да си безшумен.

— Само, когато преследвам жертвата си. Започна ли да стрелям, не ме интересува какво става. — Каин се усмихна. — Не ме сравнявай с твоите убийци, Скитник. Аз работя в рамките на закона и няма от кого да се крия, след като си свърша работата.

— Много добре — възхити се Скитника.

— Бих използвал лазерно оръжие, само ако стрелям на много голямо разстояние. Но това още не ми се е случвало, затова предпочитам куршумите.

— Какво ли оръжие е използвал Ангела срещу Жил Сан Питие? — попита киборгът.

— Скоро ще разберем, Шуслер — успокои го Каин. — Черния Орфей едва ли ще остави това събитие неотразено в глупавите си стихове.

— Какво не харесваш в нашия приятел Орфей?

— Може да е твой приятел, Скитнико, но не и мой.

— Но защо? Той те направи известен. След сто години стиховете ще са единствения начин, по който хората ще знаят, че ти, Шуслер и аз изобщо сме съществували. Това, според мен, е форма на безсмъртие.

— Безсмъртието е качество, което често се надценява — констатира Шуслер с мрачен глас.

— Много от хората, които познавам, не биха се съгласили с това заключение — поклати глава Скитника.

— Много от хората, които познаваш, винаги са вървели една крачка пред палача си — отговори му киборгът.

— Много от хората, които той е познавал, вече са се срещнали с палача си — намеси се Каин.

— За теб също може да се каже, че си екзекутор, Каин. Все още не мога да ти простя това, което направи на Деклан IV.

— Защо? Имал си някаква полза от Уитакър Дръм?

— Това старото име на Сократ ли беше? Не, в никакъв случай, никой човек не е незаменим, но ти си унищожил една робелианска кана, която търсех от три години.

— Видя ми се най-обикновен порцелан. Бях при Сократ за нещо по-важно.

— Порцелан?! Какво говориш? Има само още пет такива кани в цялата Вселена.

— Така ли? Струва ми се, че съм виждал много повече.

За момент Скитника изглеждаше заинтересуван, но после тъжно въздъхна.

— Предполагам, че за теб всички кани са напълно еднакви.

— Да, навярно е така. — Каин сглоби пистолета, зареди го и долепи ухото си до него, за да чуе тихото изщракване. — Както за теб всички хора са еднакви.

— Не те интересува, че сега в Демокрацията има около един трилион човека, а само пет такива кани.

— Повече ти трябва да се тревожиш, защото за мен няма опасност да остана без работа.

— Тревожа се единствено от това, че си унищожил безценно произведение на изкуството.

— Унищожих един човек, който отдавна трябваше да умре.

— За него дори нямаше и награда.

— Смятай убийството му като дело в полза на хуманността.

— Не знаех, че се увличаш по филантропизма.

— Има много по-важни неща от парите.

— Да, но всички те струват пари. — Скитника изпъна ръце над главата си и се протегна. — Хей, Шуслер, имаш ли нещо за ядене? Чувствам, че огладнях.

— Имам пълния комплект от соеви продукти.

— Нямаш ли някакво месо?

— Не, но мога да приготвя ястия, които поразително ще приличат на месо.

— Чувал съм това и преди — измърмори недоволно Скитника.

— Добре, ще опитаме това, което имаш — съгласи се Каин. — Скоро едва ли ще кацнем на нормална планета, със супермаркет.

Скитника се обърна към командния пулт.

— А можеш ли да направиш нещо, което да прилича на раци в сос от сметана?

— Мога да опитам. А за теб, Себастиан?

— Не знам. Което ти е най-лесно.

— Какво ще кажеш за една чудесна пържола?

— Предпочитам една „чудесна салата“. Мразя пържолите от соя.

— Когато тръгнете към кухнята, ястията ви ще бъдат готови.

— Какви ги говориш? — възмути се Скитника. — Нали сега ги поръчахме?

— Граалската технология позволява приготвянето на изкуствена храна да става за секунди. Соевите продукти спомагат това да бъде още по-бързо.

Скитника и Каин си размениха учудени погледи и тръгнаха към кухнята, която представляваше една тясна и празна стая, без обичайния за другите кораби кухненски интериор.

— Къде ще ядем? — попита Скитника.

От пода веднага изникна миниатюрна масичка.

— Съжалявам, но ако извадя и столове, няма да има място за двама ви.

— Добре, ще ядем прави. А къде е храната?

— Сега ще излезе.

На една от стените се образува отвор и отвътре блестящ метален ръкав извади две странни по форма чинии.

Скитника се протегна към своята порция с раци, но веднага се отдръпна и изруга.

— Ох, забравих да ви предупредя. Чиниите са горещи.

— Благодаря, много навреме. — Скитника извади копринена кърпичка, носеща неговите инициали и внимателно хвана чинията. — Ако обичаш, вилица и нож.

— Съжалявам, но Алтаир от Алтаир не използваше подобни прибори. Мога да ви предложа само това.

От стената се показа табла с някакви зловещо изглеждащи инструменти. Скитника вдигна един от тях.

— Чудесно! Все едно да ядеш супа с китайски пръчици.

Каин взе един комплект прибори и започна да яде салатата си.

— Хей, как го правиш?

— Употребяват ги на системата Терони. Един приятел ловец ми показа как става.

— А как да ги използвам за соса си?

— Не знам, това сам ще трябва да разбереш.

Скитника направи три неуспешни опита, но най-накрая успя да поднесе към устата си парче изкуствено ракообразно.

— Е? — попита нетърпеливо Шуслер. — Какво ще кажете?

— Не е лошо — отвърна Каин, който дъвчеше замислен своята изкуствена салата от домати.

— Още щом видях чинията, разбрах, че това не са раци, но можеше да е и по-зле — измърмори Скитника.

— Можеш ли да ми направиш една услуга? — обади се Шуслер.

— Зависи — отвърна предпазливо Скитника.

— Кажи ми какъв е вкусът на раците.

— Ако искаш да бъда искрен, вкусът е като на соеви биопродукти, имитиращи раци със сос от сметана.

— Моля те. Аз синтезирам, приготвям и сервирам храната, но не мога да я вкуся. Опиши ми вкуса, който усещаш.

— Нали ти казах вече. Леко наподобява раци…

— Как можеш да имаш толкова слабо въображение? — огорчено го прекъсна Шуслер. — Кажи ми какъв е вкусът на соса, лютив ли е, гъст ли е или сладък? На какъв вид раци прилича? Липсва ли му нещо?

— Не е нищо, което да запомниш, а каквото и да сложиш на изкуствената храна, едва ли ще има значение.

— Моля те, опиши ми вкуса, който чувстваш.

— Принуждаваш ме да те обидя. Храната едва се яде, а ти искаш да ти я описвам. Караш ме да съжалявам, че изобщо седнах да ям това гадно ядене.

— Но ти ми дължиш поне това.

— Нищо не ти дължа. Сега тази гадост има още по-отвратителен вкус, благодарение на твоето любопитство.

Каин изгуби търпение, протегна се, набоде едно парче от изкуствените раци и го сложи в устата си. Сдъвка го замислено и започна да обяснява какви са вкусовите му усещания. Скитника взе чинията си и отиде в командната кабина, за да довърши яденето си на спокойствие.

След около двайсет минути, Каин влезе при него.

— Той още ли ми се цупи? — поинтересува се Скитника.

— Защо не го попиташ сам?

Скитника се обърна към мястото, където бяха човешките останки на Шуслер.

— Хей, нали няма да ме събудиш през нощта, за да ме питаш какво сънувам?

Отговор не последва.

— Виж ти, не бях чувал да има сърдит космически кораб.

— Не разбираш ли, че го засегна? — каза Каин.

— Не без негова помощ. Ако веднъж бях направил това, което иска, след това нямаше да ми остави и минута спокойствие.

— Не е толкова трудно да му отговориш. Животът му никак не е лек.

Скитника го изгледа замислено.

— Знаеш ли, съвременните убийци сте много странни хора.

— Опитвам се да ти кажа, че той може да поиска да му опишеш усещанията си, като спре притока на кислород.

— Няма да го направи, защото иска да умре по разписание. Наистина ли смяташ да го убиеш, след като откриеш Сантяго?

— Нали вече казах, че ще го направя.

— Знам какво си казал.

— Аз винаги държа на думата си.

— Но едва ли ще ти достави удоволствие.

— Никога не съм изпитвал удоволствие да убивам.

Скитника се замисли над този отговор и следващите няколко минути прекара в изучаване на своя партньор, като го сравняваше с това, което знаеше за Ангела и се чудеше дали Въртю Маккензи наистина не е направила по-добрия избор.

14.

Ах, Горкия Йорик, познавам го добре,

от въртележката не иска той да слезе.

Започнал със мечти, надежди, златен прах,

Горкия Йорик вечно си остана сиромах.

Истинското му име, естествено, не беше Горкия Йорик. Родил се като Херман Лудвиг Менке и останал под това прозвище цели двайсет години. След това се включил в една актьорска трупа, която пътувала из Галактическия пръстен и станал Брюстър Мос. Казват дори, че го гледал и самият Ангел, разбира се, преди да стане известен.

Както и да е, още не навършил четирийсет, той използвал и друго име — Стърлинг Уилкс. С него станал известен и неочаквано върнал Шекспировия ренесанс на Лодин XI.

Шест години по-късно, след като поредния му халюциногенен транс дошъл прекалено много на публиката, той слязъл от сцената. Било дошло време да смени името и професията си. Така станал Горкия Йорик, а тъй като имал артистична дарба и не знаел нищо друго, освен да прави театър, след известно време се появил на Вътрешната граница като производител на реквизит. В следващите няколко десетилетия Горкия Йорик произвел хиляди фалшиви корони и тронове, безброй безопасни пистолети и купища изкуствени изумруди и диаманти.

Той също намирал работа и на голям брой търговци на наркотици, а след като халюциногенните инжекции вече не му действали, преминал на семена от алфанела и постоянната му нужда от доходи го принудила да използва талантливите си ръце и за други, по-малко престижни работи — преминал на фалшификаторство. Поради зависимостта му от дрогата, качеството на работата му непрекъснато се влошавало и вече почти никой не купувал от него. Горкия Йорик започнал да рисува по памет актьорите, които познавал и да ги продава на безценица.

Черния Орфей купил една такава нарисувана набързо картина и веднага разбрал, че е попаднал на интересен, но непоследователен талант. Отнело му почти година, докато го открие, защото по онова време Горкия Йорик обитавал най-порутения хотел на Хилденгард и все още пръскал всеки изкаран кредит за дрога. Черния Орфей се опитал да го убеди да тръгне с него и да илюстрира сагата на Вътрешната граница.

Йорик, разбира се, отказал, защото се интересувал повече кога ще се снабди със семена на алфанела, отколкото от собствената си кариера. Орфей най-накрая се предал, купил всичките му картини, поръчал портрет на Евридика (който знаел, че никога няма да види завършен) и се разделил с него завинаги. Написал за Горкия Йорик само една строфа, макар да му се искало да каже на всички какъв уникален талант остава незабелязан, но след това преценил, че така само ще увеличи популярността му, продажбите му, покупките на повече дрога и практически ще го убие.

Трябва да кажем и няколко думи в полза на Горкия Йорик, защото той все пак се опитал да завърши портрета на Евридика, но скоро похарчил всичките пари и бил принуден да го зареже. Отново се заел с фалшификаторство, но от време на време се сещал за портрета и слагал по някоя четка върху него.

Точно, когато Шуслер кацна на Рузвелт III, той отново работеше по портрета на Евридика.

— Неприятна малка планета — отбеляза Каин, когато Шуслер отвори люка и двамата със Скитника се загледаха в непрестанния проливен дъжд, който се изливаше отвън.

— Това е само началото — каза Скитника. — Ние търсим също един неприятен, малък мъж, който не бих и повярвал, че е връзката на Алтаир от Алтаир със Сантяго.

— По-добре е да повярваш, защото започвам да се съмнявам, че изобщо си ми необходим.

— И двамата с Шуслер сме ти необходими. Виж, той знаеше, че трябва да говорим с Йорик, а аз — къде можем да го открием.

— Не е ли вече време да споделиш това, което знаеш, с мен?

Скитника сви рамене.

— Не мога да ти дам точен адрес. Ще отидем в града, ще открием най-евтиния хотел и ще чакаме.

— А ако той не е там?

— Там ще е или някъде наоколо. Ще попитаме някой „продавач на мечти“ и ще го открием.

— Що за човек е този Горкия Йорик?

— Не знам. Никога не съм го виждал.

— Но си абсолютно сигурен, че ще е тук? — саркастично попита Каин.

— Веднъж работих с него, а обичам предварително да проучвам партньорите си. Затова знам, че е на Рузвелт III, а тук има само един град. Да го открием, след като едва ли разполага с някакви пари, е съвсем елементарна задача.

Те стигнаха до терминала, наеха си кола и тръгнаха към града, който носеше същото име като планетата. Изглежда, че някой архитект, плановик или кмет е имал големи планове за Рузвелт III. Космодрумът беше огромен и с толкова много хангари, че можеше да се справи с десет пъти по-голям трафик, отколкото беше необходимо. Градът се пресичаше от гигантски магистрали, от които нямаше никаква нужда, а в центъра се извисяваха два масивни небостъргача, които щяха да изглеждат не на мястото си дори на Делурос VIII. Но само преди няколко века идеята за разширението на Демокрацията постепенно западнала, Рузвелт III станал едно незначително винтче в могъщата машина на човечеството и се превърнал в малка, полузабравена планета. Това, което в бъдеще щяло да бъде мегаполис, сега се бе превърнало в град на разбитите надежди, еднотипни жилищни блокове, мрачни магазини, незабележими с нищо административни сгради, които обградили двата небостъргача, като лешояди, чакащи ги да паднат, за да започнат пиршеството си. Скитника, доверявайки се на инстинктите си, направи още един завой с колата, навлезе може би в най-западналия район на града, спря и изключи двигателя.

— Чувствам, че вече сме само на няколко метра от него — каза той на Каин, подаде му един електронен дъждобран и включи своя.

— Едва ли може да има по-гадно място от това — отбеляза Каин и огледа натрупалите се по прозорците любопитни скитници и пияници.

— Мисля, че не съм особено подходящо облечен за случая — реши Скитника и огледа със свито сърце новата си копринена туника, грижливо изгладените панталони и ръчно изработените си ботуши.

— Не само ти мислиш така — Каин посочи към един грамаден мъжага, който стоеше подпрян на близката стена и ги наблюдаваше, без да обръща внимание на проливния дъжд, изливащ се върху главата му.

— Предполагам, че няма да оставиш тази измет да ми стори нещо лошо?

— А какво би направил, ако сам се озовеш в подобна ситуация? — полюбопитства Каин.

— Не бих казал, че съм толкова безпомощен. — Скитника измъкна от джоба си нещо, подобно на топка за голф. Подхвърли я във въздуха, хвана я ловко и отново я прибра.

— Запалителна бомба?

— Да, при това от най-мощните. Ще запали целия квартал въпреки дъжда, но в случая не е подходяща, защото ще изпечем и Горкия Йорик.

— Според теб сме съвсем близо до него, но тук има най-малко петдесет бордея и кръчми. Откъде ще започнем?

— Първо нека попитаме.

Скитника влезе в първата кръчма, ала след като размени няколко думи с бармана, се върна.

— Разбра ли нещо?

— Все още не, но не се тревожи. Имаме време.

Влязоха в още две дупки без успех, а щом стигнаха третата, Скитника още от вратата се усмихна. На витрината имаше картина на гола жена с големи гърди.

— Приближаваме се, Каин. Този стил ми е познат.

— Нима колекционираш негови картини?

— Само най-добрите, но това беше отдавна.

Двамата влязоха, Скитника отиде при бармана, поговори с него, плати му петстотин кредита и тръгна към изхода.

— Готово. Живее на края на улицата в хотел „Хълмът на свети Хуан“. Този човек ми каза, че когато няма пари за семена от алфанела, разменя картини срещу алкохол.

— Тази не е лоша — отбеляза Каин, гледайки голото тяло.

— Определено е добра, като се вземе предвид факта, че когато я е рисувал, едва ли е можел да си каже и името. Предложих на собственика да купя картината, но той отказа. Останах с впечатление, че е портрет на негова приятелка.

— Или служителка.

— Двете не значат ли едно и също, особено на място като това?

Двамата тръгнаха към хотел „Хълмът на свети Хуан“. Само един мъж се опита да ги спре, но нещо в лицето на Каин го накара да размисли. Така стигнаха дотам без инциденти.

Доста отдавна фоайето на хотела изглежда не беше почиствано, а дори още по-отдавна — боядисвано. Подът, особено около входа, бе отрупан с боклуци, а навсякъде миришеше на гниещи отпадъци и мухъл. Пред рецепцията беше постлан малък килим с неопределим цвят, а по стените имаше избелели правоъгълници там, където преди това бяха стояли картини и холограми. Креслата и дивана бяха изтърбушени, а камерата на видеофона — разбита.

Скитника огледа всичко това, прецени, че напълно подхожда за жилище на Горкия Йорик и се приближи към бюрото на рецепцията. Брадясалият мъж, който седеше там, го посрещна с изражение на необикновена досада.

— Добър ден — поздрави учтиво Скитника. — Ужасно време, нали?

— И ти влезе тук, за да ми кажеш всичко това?

— Не, всъщност търся един стар приятел.

— Дано го намериш.

— Името му е Йорик.

— Голяма работа.

Скитника се протегна, хвана мъжа за реверите и го вдигна от стола.

— Горкия Йорик. Не искам да те притеснявам, но нямаме време.

Туниката на брадясалия започна да пука по шевовете.

— Стая 317.

— Благодаря, беше много любезен. — Той се огледа отново. — Предполагам, че никой от асансьорите не работи?

— Този в средата работи.

— Отлично.

Скитника кимна на Каин и двамата тръгнаха към грохналите от старост асансьори.

— Много мразя да използвам такива груби методи. Ти нали ми прикриваш гърба?

— Той няма да направи нищо.

— Защо мислиш така? Може да крие пистолет под бюрото си.

— И да е имал, било е доста отдавна. — Вратата на асансьора се затвори и той потегли нагоре с ужасно скърцане. — Знаеш ли, ще се чувствам много по-добре, ако на връщане слезем по стълбите. Иска ли да се отърве от нас, като ни прати да се возим на това нещо май е най-лесният начин.

Стигнаха до третия етаж и тръгнаха по коридор, значително по-мръсен от фоайето. Стените бяха нашарени с надписи и рисунки, вратите на повечето стаи бяха разбити, а миризмата на мухъл бе заменена от тази на фекалии и урина.

— Стая номер седемнайсет, ето я там — посочи Скитника. — Нашият приятел има късмет, получил е стая с изглед към улицата.

Стигнаха до вратата и той почука, а когато не последва отговор, набра цифрите 317 на компютърната ключалка и тя веднага се отвори.

— Винаги съм обожавал централната охранителна система, а ти?

До прозореца, на един разнебитен стол седеше хилав, изпит мъж с ужасно бледо лице и разкривени зъби. Беше чисто гол, стъклото бе счупено и дъждът го мокреше, но той не обръщаше внимание, защото рисуваше портрета на изключително красива жена. Нанасяше боята с почти мълниеносни движения, но явно недоволен от това, което се получаваше, често я размазваше с пръсти. По пода бяха разхвърляни кутии с изкуствени диаманти, рубини, сапфири, изумруди, частите на една машина за позлатяване, а също и много бижутерски инструменти.

Мъжът погледна за секунда своите гости, нанесе още няколко мазки, а после с досада захвърли палитрата си на земята.

— Добър ден, Йорик — поздрави го Скитника. — Чудех се ще можеш ли да ни отделиш няколко минути от времето си?

Йорик очевидно се обърка, защото започна трескаво да оглежда картините си.

— Не си дошъл да вземеш портрета си, нали?

— Не, защото не съм го поръчвал.

— Аз познавам ли те отнякъде?

— Сигурно си чувал за мен. Казвам се Веселия скитник.

Йорик наведе глава.

— Веселия скитник, Веселия скитник… — замърмори голият мъж. — Не, не си спомням. Но теб те познавам — той посочи Каин.

— Така ли?! Откъде?

— Ти си Сонгбърд. Бях на Белефонтейн, когато уби Валето Каро. Ех, това се казва стрелба! — Изведнъж лицето му отново помръкна. — Стрелба, стрелба, стрелба, стрелба… Какво правиш тук, Сонгбърд?

— Нужна ми е малко информация. — Каин седна на ръба на леглото му.

— Аз също имам нужда от нещо — намигна Йорик. — Нещо малко, нещо сладко, нещо, което се дъвче.

— Може и да се споразумеем.

— Може, може, може. Може и да се споразумеем. Да сключим сделка, искаш ли?

— Много добра идея.

— Но защо този е тук? — той посочи към Скитника.

— Харесва твоите картини.

— О, така ли? Харесва ги, значи. Ти си Скитника, нали?

— Същият и единственият.

— Добре, същи и единствени Скитнико — заговори Йорик, — кажи ми, музеят в Ринеголд откри ли същата и единствена „Принцеса на Северния бряг“, която фалшифицирах за теб?

— О, тя още си стои в стъклената витрина, пазена от денонощна стража.

— А ти се сдоби с истинския камък, така ли?

— Разбира се.

— Разбира се, бира се, раз се. — Йорик изведнъж скочи на крака. — Куриерът ми беше убит.

— Моите съболезнования. Не вярвам да мислиш, че аз имам пръст в тази работа.

— Нали ти гарантира неговата сигурност?

— Гарантирах само, че ще го допусна в крепостта си. А след като е излязъл, проблемът си е негов.

— Изобщо не си получих парите.

— Не знам, аз платих на твоя човек, с това задълженията ми свършиха. — Скитника бръкна в джоба си. — Но както и да е, не искам да ставаме още отсега врагове. Това ще изчисти ли сметките ни? — Той отвори шепата си и на нея имаше три малки жълтокафяви семенца.

— Дай ми, дай, дай, дай, дай, дай, дай! — замърмори Йорик, грабна ги и се втурна към гардероба. Отвори висящата на една панта врата, скри двете семена в куп мръсни дрехи, а третото сложи в устата си.

— Откъде ги измъкна? — учудено попита Каин. — Нима си знаел още на Алтаир, че ще се срещнем с него?

— За какво мислиш, че дадох петстотин кредита на оня барман?

— За информация.

— Информацията за това къде е този нещастник струва само двайсет и пет кредита, останалото беше за семената от алфанела.

Йорик седеше като вцепенен на пода, въртеше семенцето между езика и бузите си и го чакаше да подейства. Лицето му се промени, очите му постепенно се избистриха.

— Благодаря ти, Скитнико. Знаеш ли, понякога си мисля, че единственото време, когато съм нормален, е докато дъвча семена.

— Добре, но засега не го дъвчи — обади се Каин. — Искам първо да поговорим.

— Както кажеш, Сонгбърд. Ох, колко добре ми стана. Не зная как съм живял, преди да открия това нещо.

— Разумно.

Йорик затвори очи и се засмя.

— А, да, убиецът с високия морал. Знам всичко за теб, Сонгбърд. Ти пусна гратис приятеля ми.

— Гратис ли? — попита учуден Скитника.

— Куентин Сисеро — кимна с глава Йорик, ала остана със затворени очи. — Откри го, но не го уби. Добър човек си ти, Сонгбърд.

— Какво? Оставил си Куентин Сисеро да се измъкне?!

— Не беше толкова просто. Държеше заложничка.

— Това не е причина, за да не го застреляш — поклати глава Скитника. — Това копеле уби двама от най-добрите ми хора.

— Съжалявам за тях.

— Съжаляваш?! Единият носеше в себе си петдесет хиляди кредита мои пари.

— Но заложничката остана жива — допълни Йорик.

— Виждаш ли какво става?! — възкликна Скитника. — Ти оставяш престъпниците да се разхождат на свобода, а от това страдат честните бизнесмени.

— Ще си взема урок за следващия път.

— След кого си тръгнал сега, Сонгбърд? Ако искаш, ще ти кажа как да откриеш Алтаир от Алтаир.

— Вече го направих.

— Виж ти! И какво се оказа — човек ли беше или извънземно? Аз така и не разбрах.

— Аз също.

— Но пък беше красива.

— Много.

— Колко ти платиха за нея?

— Нищо.

Йорик се усмихна.

— Значи си тръгнал след Сантяго. Вече всичко започна да ми се прояснява. Убил си я, говорил си с нейния кораб и сега си при мен.

— Точно така.

— Дошъл си да ти кажа къде да отидеш?

Каин кимна, но щом не чу отговора му, Йорик рязко отвори очи.

— Как ще го убиеш, Сонгбърд?

— Не мога да знам, преди да съм го открил.

— Ами ако има заложница?

— Има ли?

Йорик се засмя.

— Как бих могъл да знам?

— Тогава защо ме питаш?

Йорик впи очите си в Каин и дълго го наблюдава.

— Ти си добър човек, Сонгбърд. Мисля, че трябва да ти кажа това, което искаш.

— Благодаря ти.

— Но аз също съм добър човек и ще е добре, ако ми платиш три хиляди кредита.

— Хиляда и петстотин — реагира светкавично Скитника.

— Млъкни! — сряза го Каин, извади портфейла си и отброи шест банкноти по петстотин кредита.

— Благодаря ти, Сонгбърд. — Йорик се опита да сложи парите в джоба си и едва сега осъзна, че е чисто гол. Той се изправи и ги пъхна на същото място, където преди бе скрил и семената от алфанела. — Мъжът, който ти трябва, се казва Триокия Били.

— Чувал съм за него.

— Тук всички го познават, Сонгбърд. За Били има много награди.

— Каква е връзката му със Сантяго?

— Работи за него.

— Пряко ли?

Йорик кимна.

— Направих две матрици за печатане на сталинови рубли от Нова Грузия и Триокия Били ги занесе на Сантяго. А когато Сантяго имаше поръчки за Алтаир от Алтаир, Триокия Били ме използваше за свръзка.

— Къде е сега той?

— На Сейф Харбър[1]. Чувал ли си за тази планета?

— Не, никога.

— Една от последните е на Уестминстърската система.

— А там как ще го открия?

— Това е най-лесното. Жил Сан Питие го срещнал преди осем години, ударил го един път по челото със стоманения си юмрук и така Били си получил прякора. Черния Орфей решил, че белегът му прилича на трето око.

— А колко града има на Сейф Харбър?

— Няма, има, няма, има…

— Посмучи семето, взе да се отнасяш.

Йорик започна шумно да мляска и скоро очите му се проясниха.

— Исках да кажа, че изобщо няма градове. Има само две, три по-големи села, местните хора са фермери. Попитай за Триокия Били в някоя кръчма и ще го откриеш. Нещо друго ще ти трябва ли?

— Не, не мисля.

— Чудесно. — Йорик се усмихна. — Трябва да подъвча това нещо, защото вече не действа.

Каин се изправи.

— Благодаря ти за помощта.

— За Сонгбърд съм готов на всичко.

Каин се обърна към Скитника, който се бе облегнал на олющената стена.

— Хайде — подкани го той.

— Ти върви, аз трябва да поговоря малко по работа с моя приятел Йорик.

— Ще те изчакам във фоайето.

— Може да отнеме и дни, докато се споразумеем.

— За какво, по дяволите, говориш?

— Смятам да поръчам няколко картини.

— Тогава побързай и да се махаме оттук.

— Нали го видя? За да получа това, което искам, ще трябва да се грижа за него, докато работи.

— Както желаеш. Но нямам намерение да вися в тази кочина, само за да попълниш колекцията си.

— Тръгни за Сейф Харбър. Аз ще наема кораб и ще се срещнем там.

— Ако изляза сам от този хотел, всичко, за което сме се разбрали, отпада.

— Ако убиеш Сантяго, преди да се срещнем, отпада, но ако го открием заедно, остава в сила.

— Само за половината от договореното.

— Ти нямаш полза от това, което искам.

— Тогава ще открия някаква.

Скитника изглеждаше объркан.

— Сейф Харбър е само поредната спирка. Все още имаш нужда от мен.

— Не повече отколкото ти от мен — напомни му Каин и се намръщи. — Защо правиш всичко това? Каква е стойността на тези картини?

— Е, не струват колкото Сантяго, но ние може да го открием след години, а аз ще те настигна след няколко дни.

— За половината.

Скитника въздъхна.

— Добре, добре, но ще ме оставиш аз да си избера какво искам.

— Съгласен съм.

— Ако напуснеш Сейф Харбър, преди да съм пристигнал, остави ми съобщение.

— Къде да ти го оставя?

— Накарай Шуслер да ми го препрати на Голдънрод.

Каин се обърна към Йорик.

— Щом изляза оттук, всичко, което става между вас, не ми влиза в работата, но искам да те предупредя, че да оставиш три хиляди кредита в една стая със Скитника е все едно да оставиш парче месо в клетка с хищници.

— Засегнат съм от думите ти, Каин.

— Засягай се колкото искаш, но ако случайно си религиозен, недей отрича, защото Господ ще те убие. Йорик, какво ще кажеш да оставя парите на съхранение в хотела?

— Ха, пред тези от хотела, Скитника изглежда като невинно агънце — засмя се Йорик.

— Нямаш ли някой приятел?

— Не.

— Добре, тогава ще ги депозирам в банката на космодрума. Предполагам, че там имат гласовата ти идентификация?

— Добра идея. Но ми остави хиляда кредита. Не искам, когато свърша семената, да ходя чак до космодрума.

— Той ще ти ги вземе.

— Хилядата кредита? — изненада се Йорик. — Не, Скитника няма нужда от тях.

— Не го познаваш — възрази Каин. — Нуждата тук не играе никаква роля.

— Нали все пак това са мои пари? Остави ми хиляда кредита.

Каин отвори гардероба и взе четири банкноти по петстотин кредита.

— Ще поставя условие да теглиш парите, само ако си сам.

— Благодаря ти, Сонгбърд.

— Няма ли да преброиш телефонните жетони, преди да си тръгнеш? — саркастично попита Скитника.

— Не, но ще накарам Шуслер да направи бърза проверка дали има липсващи произведения от колекцията на Алтаир от Алтаир.

Каин се обърна и излезе от стаята. Скитника веднага отвори гардероба и извади друго семе на алфанела.

— Ето, смучи това, но не го дъвчи, преди да сме свършили.

Йорик извади старото семе, което беше побеляло, внимателно го сложи на перваза и лапна новото. Скитника се приближи до прозореца и изчака, докато колата на Каин премина покрай хотела.

— Какви картини те интересуват, Скитника?

— Никакви.

— Тогава защо остана?

— Триокия Били е мъртъв. Миротвореца го очисти преди четири месеца.

— О, горкият Били. Толкова харесвах белега на челото му. Защо не изтичаш да кажеш на Сонгбърд?

Скитника поклати глава.

— Той вече е на път за космодрума и аз ще го изчакам да напусне планетата.

— Е, както искаш. Едва ли някой е можел да те обвини досега, че постъпваш честно.

— И никога няма да го направи. Аз бях готов да стигна с него до края, до вратата на Сантяго, но той не е човекът.

— Човекът ли?

— Не е човекът, който ще убие Сантяго.

— Да, и аз му го казах.

— Добре, Йорик — Скитника извади от джоба си пачка банкноти и му ги размаха пред носа. — Къде е моята следваща стъпка?

— Не знам накъде си тръгнал.

— Там, където ще е и Сантяго.

— Добре, върви със Сонгбърд на Сейф Харбър.

— Нека ти повторя. Били е мъртъв. Трябва да открия Сантяго и да го убия.

— Да го убиеш?! Но той е най-добрия ми клиент, не искам да го убиваш.

— Ще ти купя толкова семена, че ще забравиш изобщо за него.

— Не ми трябват. Едва ли ще живея достатъчно, че да похарча дори парите на Сонгбърд.

Скитника нервно се изправи и започна да обикаля стаята, а после спря пред недовършеното платно.

— Няма ли да я завършиш някога?

— Сигурно не.

— Мога да я купя.

— Вече е продадена на Черния Орфей.

Интересът на Скитника се засили.

— Нима това е Евридика?

— Да, мисля, че така я нарече. Остави ми няколко холограми, но плъховете отдавна ги изядоха.

— Знаеш ли, ти си можел да станеш известен из цялата галактика!

— И сега съм щастлив.

— Това е най-тъпото нещо, което съм чувал.

— Картините ми носят удоволствие на хората, а слабостта ми носи щастие на мен.

— Ти си глупак.

Йорик се засмя.

— Аз съм един честен глупак. Имаш ли още нещо да ми кажеш, Скитнико?

— Не.

— Радвам се. — Той смачка семето със зъби. — Ще бъдеш ли така добър да се изнесеш оттук? Само след минута това ще подейства.

Скитника си избра няколко скици от пода и грижливо ги сложи под туниката си.

— За спомен.

— Сега, след като изостави партньора си, къде ще отидеш?

— Имам няколко идеи.

— Хора като теб винаги имат.

— Хора като мен знаят какво искат и как да го постигнат. — Той застана на вратата, очаквайки да чуе отговор, но очите на Горкия Йорик вече бяха мътни. — За разлика от Каин.

Тялото на голия мъж се отпусна на леглото. Скитника се върна, отвори гардероба и взе едната банкнота.

— Пътни разноски — обясни на неподвижния Йорик.

Тръгна към вратата, но после сви рамене, върна се и взе другата банкнота от петстотин кредита.

— Наркотиците са лош порок, Йорик. Някой ден ще си ми благодарен, че те спасявам от изкушението.

Няколко минути по-късно Скитника пътуваше към космодрума и разглеждаше създалата се ситуация с прецизността на математик. Накрая, след като прецени всички варианти, избра план за действие. Още щом пристигна на терминала, започна да се подготвя, за да попадне отново в центъра на събитията.

[1] Safe Harbour (англ.) — Сигурно пристанище. — Б.пр. ↑

Част четвърта
Книгата на Ангела

15.

Наричат го Ангела, Ангела на смъртта.

Зърнеш ли го, поел си последния си дъх.

Има ледени очи и остър ум при това,

оръжия безброй и страст да убива.

Никой не знае откъде се е появил. Носят се слухове дори, че е роден на Земята, но няма кой да ги потвърди.

Не се знае и как е започнал и защо именно е избрал тази професия. Някои хора казват, че е бил женен, но жена му била изнасилена и убита, а той започнал да си отмъщава на цялата галактика. Други са сигурни, че е бил наемен войник и там се е научил на нечуваната си жестокост, но никой, който го бе срещал и след това бе останал жив, не твърдеше, че е откачен маниак или психопат, а точно обратното, неговият здрав разум всяваше ужас.

Не се знаеше и истинското му име, както и кога е получил прозвището си, защо е останал на Галактическия пръстен, след като Демокрацията имаше толкова колонизирани планети, където можеше да върши кървавата си работа.

Но имаше нещо съвсем сигурно — щом Ангела избереше някого за жертва, дните на този човек или извънземно бяха преброени.

В тази професия, в която репутацията се градеше върху броя на убийствата, Себастиан Каин, Жил Сан Питие и Миротвореца, взети заедно, имаха малко под седемдесет, Джони Уан-Ноут чакаше шестото си, а Ангела вече бе открил над сто бегълци. Докато другите ловци се опитваха да остават анонимни, него го познаваха на хиляди планети. Всички други имаха собствена територия, а Ангела ходеше, където си пожелаеше.

Черния Орфей го срещнал само веднъж, на планетата Барбизон, три седмици преди да убие Жил Сан Питие. Те поговорили десетина минути, но това било напълно достатъчно за поета. Читателите сигурно са очаквали да напише най-малко една дузина стихове за него, след като е написал три стиха за Сонгбърд и девет за Жил Сан Питие, а той му посветил само един куплет. Когато му поискали обяснение, Орфей се усмихнал и казал, че в тези четири реда е всичко, което трябва да се знае за Ангела.

Въртю Маккензи съжаляваше, че Бардът не е написал малко повече, защото не знаеше какво да очаква. Когато навлезе в системата Ламбда Карос, разбра, че Ангела е бил тук преди два дни. Не успя да го открие и на Кестадос IV. Три дни по-късно пристигна на Ню Еквадор, провери както винаги дали Ангела е тук в местната журналистическа агенция, получи на всички свои въпроси негативни отговори и най-накрая се прибра в хотела си. Спа няколко часа, изкъпа се, смени дрехите си и слезе в ресторанта на подземния етаж да вечеря.

Три часа по-късно Въртю седеше на една маса в ресторант „Кралската врана“ — мястото, където се събираха повечето местни журналисти. Играеше карти с двама мъже и жена, всички нейни колеги и един златотърсач, на който преди няколко месеца се беше усмихнал късметът на астероидния пояс.

— Хайде, твой ред е Въртю — настоя нетърпеливо златотърсачът.

— Не ме притеснявай, мисля. — Тя отпи от уискито си, огледа още един път картите и сложи една банкнота от сто кредита по средата на масата. — Влизам.

Всички мъже пасуваха, но жената вдигна залога с още петдесет кредита. След нова минута размисъл, Въртю плати и свали картите си.

— Гледай и недей тъгува — триумфиращо изпя жената отсреща, свали своите карти и прибра парите.

— По дяволите! — изруга Въртю и отново си наля уиски.

— Скъпа, изглежда, че оня малък плъх Теруилиджър на нищо не те е научил.

— Какво ще кажете да спрем дотук? — предложи един от мъжете, гледайки право в очите на Въртю.

— Няма да стане, вече загубих две хиляди кредита — отсече тя.

— А другите?

— На мен ми се играе, щом тя иска да си профука парите — разпалено отговори златотърсачът.

— Не мисля да губя повече.

— Тогава спри да се наливаш. Изпи сама почти цяла бутилка.

— Ако имам нужда от съветите ти, ще те попитам.

— Твоя работа. Кой раздава?

— Аз — отговори един от журналистите и започна да размесва картите.

В този момент вратата на бара се отвори и вътре влезе добре облечен мъж, който се огледа, а после тръгна право към масата с петимата картоиграчи. Никой не му обърна внимание, докато не се приближи на няколко метра.

— Извинете, ще имате ли нещо против, ако се включа? — попита учтиво той.

— Сядай — отговори му Въртю и се учуди защо всички останали го гледат като втрещени.

— Впрочем, казаха ми, че ей там започва много интересна игра и са необходими добри картоиграчи.

— Къде? — нервно попита златотърсачът.

— Ей там — мъжът посочи една маса в края на залата и всички като по команда се изправиха и тръгнаха към нея.

— Какво става, дявол да го вземе? — Въртю се надигна, за да ги последва.

— Не, ти остани.

Мъжът седна на един от освободилите се срещу нея столове. Въртю започна да го изучава под мижавата светлина на лампите. Беше висок, но малко по-нисък от Каин, добре сложен физически, но не с телосложение на културист, косата му беше руса почти до бяло, веждите му едва се забелязваха, не можеше да определи точно на колко години изглежда. Студените му, пронизващи очи не бяха нито сини, нито сиви, а някакъв неопределим нюанс. В лицето му нямаше нищо особено и то дори изглеждаше привлекателно, но безжизнения му поглед веднага разваляше това впечатление.

Беше облечен в елегантен сив костюм, който в началото й се стори почти черен, под сакото си носеше сребриста жилетка, ушита в консервативен стил, ботушите му, макар че сега не бяха лъснати до блясък, изглеждаха по-скъпи от тези на Веселия Скитник. На малкия пръст на лявата му ръка имаше платинен пръстен с наистина великолепен диамант.

— Ти си Ангела — заяви тя. Не беше въпрос.

Мъжът кимна.

— Мислех, че изглеждаш по-различно.

— В какъв смисъл?

— Не приличаш на убиец.

— А как изглежда един убиец?

— Малко по-слаб, с жестока физиономия и… — през опияненото й съзнание неочаквано премина една мисъл. — Дошъл си да ме убиеш ли?

— Вероятно не. — Той извади дълга, тънка цигара. — Нали нямаш нищо против, ако пуша?

Въртю поклати глава.

— Добре. — Той неочаквано рязко се наведе към нея. — Ти ме следиш от една седмица. Защо?

— Защо си останал с такова впечатление?

Ангела се усмихна мрачно.

— Преминала си през Ламбда Карос два дни след като аз я напуснах, кацнала си на Кестадос IV и си питала за мен, а сега си тук. Какво друго ми остава да мисля?

— Проста случайност.

Погледът му я прониза.

— Сигурно ти приличам на голям глупак, за да ми отговаряш така. Нека те попитам още веднъж, защо ме следиш?

— Аз съм журналистка, а ти много романтична личност. Помислих си, че ще излезе добър репортаж.

— Питам те за последен път и те съветвам добре да си помислиш, преди да отговориш.

— Караш ме да се чувствам ужасно нервна.

— Аз също ставам много нервен, когато някой ме следи. Защо го правиш?

Въртю видя, че чашата й е празна и се протегна към бутилката, но Ангела я изпревари и я сложи в далечния край на масата.

— Исках да се срещна с теб — призна тя накрая.

— Защо искаше да се срещнеш с мен?

— Мисля, че можем да си помогнем взаимно. Ти си тръгнал след Сантяго, аз също.

— Тогава сме конкуренти.

— Не, мен не ме интересува наградата. Искам само интервю от него, а може би и от теб.

— Нямам никакъв интерес към твоите журналистически амбиции. Не виждам защо изобщо мислиш, че ще дойдеш с мен?

— Мога да ти помогна с информация.

— Съмнявам се.

— Ще поемеш ли този риск?

— Да, без проблеми. Но не мога да ти позволя да се върнеш при Каин и да му разкажеш, докъде съм стигнал.

— Кой е този Каин? — невинно попита Въртю.

— Един много глупав мъж, тръгнал на път с доста излишен багаж. И на него ли предложи същото, което и на мен?

— Да, но и Скитника получава нещо. Художествената колекция на Сантяго, май.

— Той ли те изпрати да ме шпионираш?

Въртю поклати глава.

— Не, сама реших така. — Още веднъж й се наложи да погледне в пронизващите му, безжизнени очи. — Прецених всеки от вас и разбрах, че трябва да вървя с победителя. Ако някой ще убие Сантяго, мисля, че това ще си ти.

— И ти ще останеш напълно лоялна към мен? — саркастично попита Ангела. — Или ще изчакаш, докато откриеш някой с по-големи шансове?

— Не е честно — нацупи с Въртю.

— А да продадеш партньора си е, нали? Чудя се какво не е наред при Каин, щом всички така бързо го напускат. Знаеш ли, че веселия Скитник също си е тръгнал?

— Кой ти каза това?

— Имам си източници. Сега го очаквам отново да ме потърси, за да види не съм ли променил мнението си относно предложението му за съвместна дейност. Но ще му отговоря с „не“.

— Това отнася ли се и за мен? — Въртю се огледа наоколо, търсейки нещо, което да върне самочувствието й, но само й стана по-зле като видя, че всички клиенти мълчаливо, един по един напускат бара.

— Не съм много сигурен. Може да имаш някаква информация, която ми е полезна.

— И аз така мисля — предпазливо подхвърли Въртю.

— Не говоря за Сантяго, защото ти не знаеш нищо.

— А за какво говориш?

— За Себастиан Каин. Приближил съм се до Сантяго, след няколко планети, след няколко седмици или месец ще го открия. — Ангела дръпна от цигарата си. — Но и Каин си върши работата. Сега е с Шуслер, кораба-киборг и вече е бил при оня наркоман от Рузвелт III. Справил се е с Алтаир от Алтаир — добави той с нотки на възхищение в гласа.

— Мога да ти разкажа много неща за него.

— Така и предполагам.

— Какво ще ми позволиш в замяна?

— Репортаж за смъртта на Сантяго.

— А няколко статии за теб?

— Не си насилвай късмета. Аз искам да получа информация за Каин, но тя не ми е нужна.

— Една статия?

Ангела не отговори, но очите му отново я пронизаха.

— Добре, няма да пиша нищо.

— Избра най-мъдрото решение.

— А сега, щом се разбрахме, че ще пътуваме заедно, може ли да те попитам накъде ще тръгнем оттук?

— Ще знаем само след няколко минути.

— Нима зависиш от това, което ще ти кажа?

Ангела поклати глава.

— Ни най-малко. Вече ти обясних, че не знаеш нищо, което да ме интересува. Но тук, на Ню Еквадор има един мъж, с когото трябва да говоря. Очаквам го да дойде всеки момент.

— Защо?

— Защото му казах, че трябва да дойде.

— Винаги ли всички правят това, което им кажеш?

— Повечето.

— А тези, които отказват?

— Скоро съжаляват, че са го направили. Е, мисля, че е време да ми кажеш нещо за Каин.

— Веднага ли?

— Когато решиш, че си изтрезняла. — Той направи знак на бармана. — Дамата желае чаша кафе, без мляко и захар.

— А за вас, сър?

— Мисля, че бутилка вино. Ако може, полусухо бяло от Алфард.

— Веднага, сър — отговори нервно барманът. Той се върна след минута, постави кафето пред Въртю и наля малко от виното в чашата пред Ангела.

— Това не е вино от Алфард — каза той, когато отпи една глътка.

— Съжалявам, но нямаме, сър. Това е от Валкирия, където също имат прекрасни лозя и престижни винарни.

Ангела отново надигна чашата си и барманът със свито сърце очакваше реакцията му.

— Добре, оставете го. Колко ви дължа?

— Нищо, това е за сметка на заведението.

— Сигурен ли сте?

— Напълно, сър. Удоволствие е да ви обслужвам.

— Благодаря — кимна Ангела и го отпрати.

— Не е много справедливо — каза Въртю.

— Кое?

— Че аз пия кафе, а ти — вино.

— Все още ли мислиш, че всичко в живота е справедливо?

— Можех да си пия уискито и да играя карти. — Въртю посочи с глава към своите колеги.

— Те няма да искат да си при тях.

— Защо мислиш така? Нали са ми колеги?

— Защото говориш с мен. Сега те чакат подходящ момент, за да си тръгнат.

— Сигурен ли си?

— Напълно.

— Значи това се случва постоянно?

— Да.

— Тогава ти трябва да си много самотен човек.

— Компенсира се от други неща. Вероятно Каин ти е казал същото?

— Не мисля, че той би се съгласил с теб.

— Тогава защо е станал ловец на награди? — оживи се Ангела.

— Иска да направи нещо важно или запомнящо се — отвърна Въртю с цинична усмивка.

— Дано ни пази Бог от хора с добри намерения.

— Вече са толкова много, че скоро може да останеш без работа.

— Не виждам подобна опасност. — Ангела отпи от виното си и запали угасналата си цигара. — Да се върнем отново към Каин. Финансовите следи на Сантяго се следват много по-лесно. Защо той се е насочил към контрабандата му?

— Защото за нея е получил първата си по-сериозна информация.

— Информацията е нещо съвсем лесно за получаване.

— Може би за теб е така, но не и за него.

— Опитваш се да ми го представиш като голям некадърник, а аз имам съвсем друго мнение. Особено като отчитам докъде е стигнал.

— Ловците са толкова различни. — Въртю извади кутия с цигари от джоба си. — С Каин е голяма мъка да го убедиш да убие някого, а за теб съм чувала, че не можеш да спреш да убиваш.

— Имаш погрешно мнение за мен. Убивам само бегълци.

— А Жил Сан Питие?

— И глупаци.

— Чувал съм много неща за него, и добри и лоши, но никой не го е наричал глупак.

— Защото повечето хора се страхуваха от него.

— Защо го уби?

— Предложи ми да станем партньори, аз отказах и той ме заплаши. А това е глупост.

— Убил си го, защото те е заплашил?!

— Ако беше видяла как замахва с желязната си ръка към главата ми, щеше да си на друго мнение.

— Може би само се е опитвал да те сплаши?

— Да ме сплаши?! Когато човек заема някаква позиция, той трябва да е готов да си понесе последствията. Жил Сан Питие ме заплаши, че ще ме убие. Какво трябваше да направя?

— А как го уби?

— Бързо и ефективно. А сега, ако нямаш нищо против, бръкни в чантата си и изключи записващото устройство. Решихме да говорим за Каин, а не да обсъждаме моята биография.

— Е, поне опитах — отвърна безгрижно Въртю и изключи уреда.

Ангела си наля още една чаша вино, а четиримата картоиграчи използваха този момент, за да излязат безшумно от заведението.

— Каква беше реакцията на Каин, когато разбра, че трябва да се срещне с Алтаир от Алтаир?

— Не беше изплашен, ако това имаш предвид.

— Не говоря за страх. Всеки, който се е захванал с тази работа, се научава да го контролира. Искам да кажа, беше ли развълнуван?

— Не. Развълнуван е непозната дума за него. Остана безразличен.

— Колко жалко!

— Защо? Нима да убиваш е интересно?

— Убиването е нещо, което се върши максимално бързо и прецизно. Но да убиеш някого от класата на Алтаир от Алтаир… — лицето му се оживи, — който е на ниво равно с твоето, е нещо интересно, като вид особено изкуство, а аз обожавам изкуството.

— Значи затова си тръгнал след Сантяго, защото той е най-голямото възможно предизвикателство?

Ангел поклати глава.

— Не. В този случай предизвикателството е само допълнителен стимул. Нужна ми е наградата.

— Не ми се вярва — скептично го изгледа Въртю. — Знам толкова неща за теб. Нима очакваш да повярвам, че единствено парите те интересуват?

— Това, което вярваш, е без никакво значение за мен.

— Но ти имаш най-малко десет милиона кредита!

— Моите кредитори не биха те подкрепили.

Вниманието му изведнъж беше привлечено от нисък, плешив, закръглен човек с червеникаво лице, който влезе и предпазливо се огледа наоколо. Ангела му направи знак с ръка и той се приближи към масата.

— Г-н Брешински?

— Да, аз съм. Казаха ми, че сте искали да говорите с мен.

— Освен това са ви казали и какво ме интересува.

— За съжаление трябва да ви отговоря, че нямам достъп до тази информация.

— Но нали вие сте финансовият директор на местния клон на банка „Миставън“?

Брешински кимна с глава.

— Тогава знаете на коя планета е открил първата си фирмена сметка Димитриос Галос.

— Но това е строго поверително. Забранено ми е от закона да давам информация за клиентите на банката.

— Ще направите едно изключение за мен.

— Не мога да го направя, разберете ме.

— Защо изобщо дойдохте тогава?

— Защото никой не отказва на Ангела.

— Тогава не ми отказвайте сега, защото започвам да губя търпение.

— Ще остана без работа!

— Помислете си без какво друго можете да останете.

Брешински сякаш се смали.

— Коя е тази жена с вас? Не мога да ви дам толкова секретна информация пред трети човек — заяви накрая той.

— Аз лично гарантирам нейното мълчание.

— Сигурен ли сте?

— Току-що ви дадох думата си.

Брешински замълча и с разтреперани ръце избърса избилата по челото му пот.

— Може ли поне да се договорим за някаква компенсация? Цялото ми бъдеще е поставено на карта, ако някой разбере какво съм ви казал.

— Разбира се — отвърна Ангела. — Не съм толкова коравосърдечен.

— Добре. Ще имате ли нещо против, ако седна?

— Няма да е необходимо. Аз не се пазаря. Ще ви дам една оферта, приемете я или си вървете.

— Добре. Какво ще ми предложите в замяна?

— Вашият живот, г-н Брешински.

Дребният човек подскочи от изненада и гърлото му заклокочи.

— В-вие с-се ш-шегувате, нали?

— Никога не се шегувам, когато си върша работата.

Брешински го погледа няколко секунди, после тежко въздъхна.

— Сметката първоначално е била открита на Сънибийч.

— Много съм ви благодарен, г-н Брешински. Действително ми бяхте полезен.

— Сега може ли да си вървя?

Ангела кимна и банкерът с бързи крачки напусна бара.

— Наистина ли щеше да го убиеш, ако не ти беше казал това, което искаше?

— Разбира се.

— Нали каза, че убиваш единствено бегълци?

— И глупаци, а всеки човек може да се включи в една от двете категории.

— И Сантяго ли?

— Почти всеки.

— Станал си много циничен.

— Сигурно е от хората, с които се събирам — саркастично отбеляза той и запали нова цигара. — Утре при изгрев слънце отлитаме за Сънибийч.

— Тогава е по-добре да отида в хотела и да си събера багажа. А какво да направя с кораба си?

— Това си е твой проблем.

— Благодаря много.

— Ако се чувстваш нещастна от нещо, винаги можеш да си останеш на Ню Еквадор.

— В никакъв случай. Нали сме партньори? Идвам с теб.

— Аз нямам партньори. Ти си ми спътничка и нищо повече. Ще останеш при мен дотогава, докато имам полза от теб. — Ангела се изправи. — Чакай ме при кораба ми на разсъмване.

— Как да разбера кой е твоят кораб? — попита Въртю, когато той тръгна към вратата.

Ангела се обърна и мрачно се усмихна.

— Нали си падаш по анкетите и разследванията? Ще го намериш сама.

Въртю Маккензи се огледа наоколо и разбра, че освен нея и бармана в бара няма никой друг. Остана няколко минути неподвижна, опитвайки се да прецени всичко, което досега беше научила за Ангела. В съзнанието й нямаше и капка съмнение, че именно той ще открие Сантяго и ще го убие, без да му трепне окото. Но за първи път откакто се беше заела със задачата да направи този репортаж, не знаеше какво да предприеме. Ангела я ужасяваше както никой друг човек или извънземно досега.

Тя прехвърли през главата си различните варианти, които включваха да се върне отново при Каин и Скитника, да продължи нататък сама или да зареже всичко и да похарчи останалата й сума, сравни ги с възможността да остане с Ангела и накрая стигна до заключението, че макар това да не беше най-безопасното решение, то може би щеше да се окаже най-правилното и печелившото. Изправи се, заобиколи от другата страна на масата, на две големи глътки изпи останалото в бутилката вино и тръгна към хотела. По пътя си мислеше с каква информация за Каин и Сантяго ще може да убеди Ангела да не се отказва толкова бързо от нея.

16.

Елате в бърлогата на студената Върджин Куин

да видите неща, които не сте и сънували.

Пари е натрупала тя до небето,

бандитска кралица без капчица срам.

Хората често питат Черния Орфей за този стих, защото той е толкова различен от оригиналната строфа посветена на Въртю Маккензи. В самото начало и той недоумявал какво се е случило, след като това не били негови думи, но не след дълго се досетил кой може да ги е съчинил и решил да си замълчи, вероятно, за да обърка още повече направилите кариера академици, които постоянно го цитираха и критикуваха.

Щом Ангела се изпусна, че постоянно му трябват пари, Въртю реши да го убеди, че има достатъчно. Тя надраска набързо това четиристишие, плати на няколко места и се погрижи то да стигне до ушите му.

За нейно съжаление не получи желания ефект. Ангела само отбеляза, че вероятно става дума за друга Върджин Куин. Когато Скитника чу добавката, подхвърли, че парите едва ли са единственото, което Въртю е натрупала до небето. Каин сподели с Шуслер, че само Черния Орфей вече описва качества, типични за всеки срещнат, само Седящия бик, вождът на Великата сиукска нация не се усъмни, че Бардът е бил прав, защото за него Върджин Куин беше най-безсрамното същество в галактиката.

Ако искаме да бъдем искрени, единственият положителен ефект, който имаше този стих за Въртю, бе, че сама си осигури още една частица безсмъртие в баладата за Вътрешната граница.

Между другото всичко вървеше по план по време на тяхното двудневно пътуване до Сънибийч. Ангела подробно я разпитваше за всяка черта от характера на Каин, всеки откъс от неговото минало, всяка надежда или споделена мечта за близкото бъдеще. Макар Въртю да си мислеше, че го познава достатъчно добре, обясненията й бяха вяли, неясни и дразнеха Ангела. Той можеше да разбере хората, които убиваха за пари, за отмъщение и от омраза, които убиваха, защото това им харесваше и заради собственото си его, но Каин беше различен и не попадаше в нито една от тези категории.

От друга страна, Въртю се опитваше да научи колкото се може повече за Ангела, особено защо беше станал убиец, а след това безпощаден ловец на награди. Той никога не отказа директно да й отговори, но или изобщо не обръщаше внимание на въпросите й, или само я пронизваше с безжизнените си очи, карайки я веднага да смени темата.

Най-накрая те навлязоха в орбитата на Сънибийч, която се оказа претоварена от необичаен за планета от Границата трафик. Навсякъде другаде досега бяха кацали направо на повърхността, а тук за това беше необходимо разрешение.

Предавателят им записука и един мъжки глас ги подкани да се легитимират.

— База „Сънибийч“, тук е кораб „Южен Кръст“, напуснал Спика VI преди двеста осемдесет и един стандартни галактически дни, командир Уилям Дженингс, човек — отговори му Ангела.

— Регистрационен номер?

Ангела прочете единайсетцифрения номер.

— Причина за посещението?

— Туризъм.

— Подготвени ли сте да кацнете на повърхността или ще ползвате орбитален хангар?

— Корабът е готов за кацане на космодрум с клас над седми.

— Останете на същия курс, докато потвърдим тези данни.

Връзката се прекъсна.

— Кой е Уилям Дженингс? — попита Въртю.

— Това съм аз, докато преминем през митницата.

— Предполагам, че и регистрационният номер е измислен?

— Той не е истински, което е съвсем различно от измислен. Винаги мога да докажа, че е истински, а също и че се казвам Уилям Дженингс.

— Но защо не им каза кой си в действителност? Все още не си извън закона.

— Така ще подплаша жертвите си и ще уведомя конкуренцията си.

— Тогава защо не се движиш навсякъде инкогнито?

— Щом вече съм си свършил работата на някоя планета, повече нищо не ме интересува.

Радиостанцията изпука отново.

— Внимание, „Южен кръст“. Колко още разумни същества има на борда?

— Още едно.

— Моля, легитимация.

— Въртю Маккензи, журналистка, човек, качи се на кораба преди два стандартни дни на Ню Еквадор.

— Защо сте посетили Ню Еквадор?

— Туризъм.

— Евентуален срок за престой на Сънибийч?

— Нямам представа.

— Нужен е точен отговор.

— Възнамерявам да остана десет дни.

— Основната парична единица на Сънибийч е плантадженетска златна лира. Имате ли нужда от смяна на валута?

— Да, необходимата сума за входните такси.

— Моля, останете на същата орбита.

— Чувствам се все едно отново съм на планета от Демокрацията — отбеляза раздразнено Въртю.

— Досадно е — съгласи се Ангела. — Когато си имам своя собствена планета, няма да търпя подобен бюрократизъм.

— Твоя собствена планета?!

Ангела кимна.

— Предполагам не си останал с илюзията, че Демокрацията ще ти даде цяла планета, ако убиеш Сантяго?

— Не.

— Тогава за какво говориш?

Ангела се обърна и я погледна така, все едно се готвеше един път завинаги да сложи край на досадното й питане, но вместо това нареди на компютъра да направи холограма на определен сектор от Галактическия пръстен.

— Погледни тук — той посочи едно малко, светещо кръгче. — Това е звезда тип Ж-IV. Има единайсет планети, четвъртата се нарича Далечен Лондон. Сега населението й наброява около триста хиляди души. Управляваше се от фамилия монарси, но последният почина преди година, оставяйки огромни дългове. Правителството е дало обява за нов крал, но има едно условие…

— Новият монарх да заплати всички наследени дългове.

— Точно така.

— Колко пари са ти необходими?

— Когато взема наградата за Сантяго, ще имам достатъчно.

— И след това ще се пенсионираш, ще водиш тих живот, управлявайки колония от селяни?

— Винаги съм искал да управлявам своя собствена планета.

— Е, добре. Най-малкото ще има една планета, на която човек няма да виси така, преди да получи разрешение за кацане. Мислил ли си и за други неща, които да подобриш?

— Засега не съм, но едно мога да ти гарантирам.

— Така ли?! Какво?

— По улиците ще е напълно безопасно да се върви по всяко време на денонощието.

— Едва ли ще ми се иска някога да наруша законите на твоята планета. А какво мисли населението за твоята идея?

— Ако направи сравнение с бившия монарх, сигурно ще я одобри.

— Иначе?

— Ще се научи да се приспособява.

Радиото отново изпука.

— „Южен кръст“, имате разрешение за кацане. Координатите се подават в този момент към вашия компютър. Край на връзката. Приятно прекарване на Сънибийч.

Две секунди по-късно корабът рязко намали скоростта си и започна да се спуска.

— Надявам се, че имаш редовен паспорт — обади се Ангела. — Предполагам, че митничарите няма да се различават особено от контрола на полетите.

— Разбира се. Всичко е наред.

Но не всичко беше наред, защото на митницата провериха паспорта й и установиха, че след Пегас изобщо не е минавал през скенера. След десетминутен спор, Въртю най-накрая успя да си върне документите и да излезе в огромната зала на космодрума, но от Ангела вече нямаше и следа. Тръгна покрай множеството амбулантни търговци, които продаваха всичко, от трудно смилаеми сладкиши до неразбираеми дърворезби и тогава го видя да си купува цигари от трикрако, розово същество.

— Това място е направо тъпкано с извънземни — отбеляза тя. — Не съм очаквала подобно нещо на провинциална планета като Сънибийч.

— Грешиш. Разрешено им е само да продават стоките си в безмитната зона, но не и да напускат космодрума.

— О, забравих да ти благодаря за помощта, когато минавахме през митницата — добави Въртю със сарказъм.

— Моите документи бяха напълно редовни.

— Можеше поне да ме изчакаш.

— Партньорите чакат, спътниците — не.

Ангела плати цигарите си, сложи кутията във вътрешния си джоб и тръгна към изхода. Когато пристигнаха на паркинга за коли под наем, той неочаквано се обърна рязко назад.

— Ти няма да тръгнеш с мен. Наеми си кола, а след това стая в „Уелкъм ин“.

— Защо не отидем поне до града заедно?

— Защото те следят.

— Какво?!

— Чу ме много добре.

— Аз не съм видяла никого.

— Но аз го видях.

— Тогава откъде знаеш, че следят мен, а не теб?

— Защото, когато аз излязох от митницата, той остана да те изчака.

— Как изглеждаше?

— Не можах да го огледам добре.

— Тогава откъде си сигурен, че ме следи?

— Това ми е работата.

— И сега какво, просто така ще си тръгнеш?

— Нали все пак ти си тази, която следят?

— Надявам се, че твоите бъдещи поданици не очакват кралят им да е добрия рицар от приказките.

— Предполагам, че не.

Ангела тръгна към колата, която беше наел.

— Хей, чакай малко — извика след него Въртю. — Какво да правя с този човек?

— Това е изцяло твой проблем. Но ако бях на твое място, щях да разбера какво иска, преди да го заведа в хотела си.

— Но нали и ти ще си в същия хотел? — отчаяно попита тя. — Ако не успея да го заблудя, ще знае къде си и ти. А такава информация може да е доста ценна за някого.

— Няма да съм в същия хотел.

— Така ли?! Къде ще отседнеш?

— Това е информация, която не споделям със спътниците си.

— Но тогава как ще те открия?

— Аз ще дойда при теб на залез слънце. Чакай ме във фоайето на „Уелкъм ин“.

— Ако съм още жива.

— Да, ако си още жива — съгласи се Ангела.

Той хвърли куфара си на задната седалка, седна зад волана, прокара кредитната си карта пред сензора и колата веднага тръгна. Въртю остана неподвижна около десет минути, като хвърляше страхливи погледи наоколо, после също си нае кола и се качи на магистралата към центъра на града. Вече беше на половината път, когато осъзна, че не си е взела багажа от космодрума, но реши да направи това по-късно. Идеята й беше да влезе в някой магазин или кафене с възможно по-голяма витрина и така да види човека, който я следеше.

Който бе нарекъл планетата Сънибийч[1], явно е имал чувство за хумор. Повърхността беше истинска пустиня и накъдето и да обърнеше погледа си, Въртю виждаше само пясъци. Климатикът на колата отчаяно се бореше с горещината, но тя отново навлизаше в купето на огнени вълни. От справочника за планетата бе разбрала, че единствената промяна във времето бяха честите пясъчни бури.

Въртю паркира колата и едва не припадна, докато стигна до малък елегантен ресторант. Седна на крайна маса до прозореца, така че да може да наблюдава и улицата, и входната врата.

Само пет минути по-късно там надникна позната физиономия, украсена с рошава рижа коса. Теруилиджър я забеляза и тръгна право към нейната маса.

— По дяволите! — посрещна го Въртю, едновременно успокоена, но и раздразнена. — Ти ли ме следиш?

— Да — отвърна той, едва поемайки си дъх. — Трябва да говоря с теб.

— Аз нямам какво да ти кажа.

— Така си мислиш — сряза я Теруилиджър, но без да сваля погледа си от вратата. Той направи знак на сервитьора. — Ресторантът разполага ли с друг салон?

— Какво имате предвид, сър?

— Салон, който да не се вижда от улицата.

— Да, но го отваряме за вечеря.

Теруилиджър размаха банкнота от сто кредита под носа му.

— Отвори го, а щом седнем, можеш отново да го затвориш.

Сервитьорът взе парите и без да каже нищо повече, ги отведе в малка зала, която имаше само пет маси, подготвени за вечеря.

— От стоте кредита дай две бири, останалото е за теб.

Сервитьорът вдигна учудено едната си вежда, но излезе от помещението.

— Какво търсиш тук, дявол да го вземе? — избухна Въртю, когато останаха сами.

— Чаках те. Бях планувал да остана още два дни, ако не се появиш, а след това да отскоча до Холмарк.

— Защо се влачиш след мен?

— Имам си причини.

— Познаваш Ангела. Ще ме убие, ако научи, че ти си тук.

— Не се страхувам от Ангела. С него можеш да се разбереш.

— А какво те притеснява?

— Менмаунтин Бейтс.

— Все още ли е след теб?!

— Иска ли питане? Той вече прекоси половината Вътрешна граница, за да ме преследва и сигурно е похарчил повече пари, отколкото му дължа.

— Но изглежда, и ти от доста време се мъкнеш след мен. Ходи ли на Ню Еквадор?

Теруилиджър поклати глава.

— Не, тръгнах след теб от Кестадос IV, после Менмаунтин започна да ми диша във врата и реших да те изпреваря с няколко дни, за да съм в безопасност. Скитника ми каза, че Ангела ще отиде или на Сънибийч или на Холмарк, в зависимост от това какво е научил на Ламбда Карос, затова дойдох първо тук. Мислех си, че е курортна планета, а то какво излезе. Трябва да одерат жив този, който я е нарекъл така. Бесенето ще е малко за него.

— Все пак защо изобщо тръгна след мен?

— Това беше идея на Каин.

— Изпрати те да ме шпионираш ли?

— Не, „шпионираш“ е грозна дума. — Теруилиджър извади една колода карти и нервно започна да ги размесва. — Ако те шпионирах, щях да се крия, а виж — аз идвам и ти казвам, че съм тук.

— За да не се учудя, ако чуя чупене на гръбнак?

— По дяволите, не ми напомняй.

— Добре, ти не ме шпионираш, дошъл си да се насладиш на прекрасния морски климат. Някакви други цели?

— Да преценя ситуацията.

— Интересно. И каква е преценката ти?

— Работата е ясна. Ти напусна нашия кораб и си на страната на Ангела.

— И сега какво? Ще тичкаш обратно да кажеш това на Каин?

— Нямам друг избор.

— Разбира се, че имаш. Можеш да се върнеш при него и нищо да не му кажеш.

— И да рискувам да загубя десетте си процента? Няма да стане.

Сервитьорът влезе в залата и сложи пред тях чаши и две бутилки бира.

— Благодаря — каза Въртю и нетърпеливо отпи от бутилката.

— Мога ли вече да получа поръчката ви, сър?

— Няма да поръчваме нищо друго.

— Позволете ми да отбележа, че това е ресторант, а не кръчма.

Теруилиджър измъкна още една стокредитова банкнота и я сложи на подноса му.

— Отбелязвай каквото си искаш.

Сервитьорът кимна, прибра парите и с професионална грация напусна залата.

— Докъде е стигнал Каин? — попита Въртю, след като пресуши бирата си.

— Кой знае? Не съм го виждал откакто излетях от Алтаир III.

— Ангела спомена, че е получил ценна информация от един наркоман на Рузвелт III.

— Това за мен е новина.

— Не знаеш ли къде е сега? Как се свързваш с него?

— Чрез Шуслер.

— Шуслер? Кой пък е този?

— Шуслер е нещо средно между той и това.

— Киборгът-кораб на Алтаир от Алтаир?

— Същият.

— Предполагам, че той също има информация в компютъра си?

— Напълно е възможно.

— А това е още едно предимство за Каин — измърмори Въртю, повече на себе си, отколкото на комарджията. — По дяволите! И той напредва по-бързо, отколкото си мислех. Защо смяташ го е изоставил Скитника?

— Не знаех, че го е направил.

— Не може да се каже, че си богат източник на информация.

— Моята работа е да я събирам, а не да я разпространявам.

— Може да го е изгонил — каза Въртю след минута мълчание.

— Кой кого да е изгонил?

— Каин. Може да е решил, че Скитника вече не му е нужен, ако киборгът притежава цялата необходима информация.

Сервитьорът отново влезе при тях и се приближи до масата.

— Нали ти казах да ни оставиш за малко сами? — ядоса се Теруилиджър.

— Извинете ме, но ако вие сте г-н Теруилиджър, има съобщение за вас.

Лицето на комарджията пребледня.

— Лично ли го получихте?

— Не, току-що дойде от космодрума.

— Изчезвай!

— Но, сър, съобщението…

— Изчезвай, не искам да го чуя! — изкрещя Теруилиджър.

Сервитьорът сви рамене и излезе от залата.

— По дяволите!

— За какво беше всичко това?

— Менмаунтин Бейтс. Изпратил е някой да ме следи и сега е кацнал на космодрума, знаейки, че съм тук.

— Твоят приятел Бейтс изглежда е изключително умствено надарен. Защо ще се издава, че те е открил?

— Ти не си го виждала. Той в никакъв случай не може да остане незабелязан.

— Но чак пък да ти съобщава предварително за приближаването си…

— Израз на чувството му за хумор. Прави си шега с мен. Мисли си, че ще бъда ужасен. — Теруилиджър замълча за момент. — И аз наистина съм ужасен.

— Какво ще правиш сега?

— Ще изпия още няколко бири и ще си плюя на петите.

— Обратно при Каин?

— Да, той е моят ангел-хранител. Или…

— Какво или?

— Каин е на повече от хиляда светлинни години оттук, а ти имаш свой собствен ангел. Обещавам ти, че няма да те издам на Каин, ако сега ме защитиш.

— За какъв период?

— Докато напусна системата.

— Има една подробност.

— Каква? — подозрително попита Теруилиджър.

— Преди да излетиш от Сънибийч, искам да чуя как предаваш съобщение на Каин, че съм заблудила Ангела и все още работя за него.

— В случай, че Каин стигне там първи?

— И това е възможност.

— Не знам, така рискувам да си загубя десетте процента.

— Бейтс е на космодрума. За какво са ти десет процента, ако си мъртъв?

Теруилиджър размеси картите си.

— Добре, става. Но ти ще можеш ли да накараш Ангела да ме защити?

Въртю се усмихна самодоволно.

— Той ще направи всичко, което му кажа.

[1] Sunnybeach (англ.) — Слънчев бряг — Б.пр. ↑

17.

По-голям е и е по-висок от всички,

по-огромен и от великан дори.

Пие от сутрин до вечер и пак до зори —

Менмаунтин Бейтс, готов за борби.

Истинското му име беше Хирам Езекил Бейтс. Роден бе на колониалната планета Хера и когато навършил осем години, вече бил висок един и деветдесет. Родителите му веднага се консултирали с многобройни специалисти. Некомпетентните смятали, че той просто изживява по-рано своя пубертет, специалистите твърдели, че в целия му организъм има нещо сбъркано, но и едните, и другите след хиляди изследвания не успели да открият начин как да ограничат растежа му. Най-накрая, когато навършил дванайсет години и бил висок два и двайсет, родителите му открили лекар, който можел да спре растежа му.

Проблемът бил, че те забравили да попитат самия Хирам, какво е мнението му по въпроса, а той вече здраво бил прегърнал идеята, че ще е най-големият човек в галактиката. След като отишли в болницата, Хирам хванал лекаря, разместил му четири гръбни прешлена, счупил му двата крака и методично опустошил кабинета му. От този ден нататък той станал Менмаунтин Бейтс.

Настанили го принудително в дом за умствено неуравновесени младежи, но той съборил една тухлена стена с голи ръце и изчезнал, за да се появи пет години по-късно на Вътрешната граница. Вече бил достигнал и максималните си размери, висок бил два и шейсет и тежал двеста и шейсет килограма. През тези пет години работил предимно като главорез, но после се отказал в името на хазарта.

Бил приблизително на трийсет години, когато за първи път се срещнал с Черния Орфей. Менмаунтин играел покер заедно с пет одърпани миньори в един бар на Биндер X. Цялата вечер губел и изобщо не бил доволен, но най-накрая обявил с гръмовит глас, че оттук нататък късметът му се е обърнал и следващите игри са за него. Залозите стигнали до шест хиляди кредита, когато Бейтс ударил в масата картите си. Имал три шестици, докато от неговите противници двама държали флош, третият — фул, но предпочели да не ги обявят и отвърнали, че този път нямат карти. Менмаунтин си прибрал парите, които покривали загубите му дотук, излязъл доволен и потънал в тъмнината. Това направило впечатление на Черния Орфей.

Пътищата им се кръстосали отново пет години по-късно на Бариос IV. Бардът бил привлечен от необичайна врява и открил, че Менмаунтин се е изправил срещу цялата клиентела на долнопробен бар, точно до космодрума на планетата. Противници му били опитни побойници — алкохолици, златотърсачи, докери и миньори, но Бейтс ги хвърлял из бара, все едно били клечки за зъби, като едновременно с това карал стъклата да се тресат с мощния си смях. Всички клиенти били изхвърлени през стени, врати и прозорци, а когато в бара останали само двамата с Черния Орфей, той се обърнал към него и изревал: „Опиши това в скапания си епос!“. После хвърлил на бара достатъчно пари, за да покрият разходите от погрома и изчезнал в нощта.

Черния Орфей го послушал и му посветил шест стиха. Опитал се също така да уреди среща между Бейтс и Черепотрошача Мърчисън, който се водел за шампион по свободна борба на Вътрешната граница, но Мърчисън предпочел да не се яви.

Халфпени Теруилиджър стоеше пред хотел „Уелкъм ин“, чакаше Въртю да се регистрира и мислено напълно разбираше Мърчисън.

— Е, Халфпени — каза Въртю, когато се приближи, — аз съм готова.

— Добре. Да отидем горе в стаята ти и да изчакаме Ангела.

— Разбрахме се да се чакаме във фоайето.

— В колко часа?

— При залез слънце.

— Господи, но това са цели два часа. Бейтс като нищо ще ме открие.

— Какво ще правим два часа в стаята? Тук можем да пийнем по нещо.

— Не мога да стоя в това гадно фоайе на този гаден хотел. Все едно да застана пред хотела и да си нарисувам мишена на челото.

— Добре. Изпрати съобщението и иди да се скриеш в стаята ми.

— Съобщение ли?!

— Забрави ли? До Каин.

— Точно сега ли?

— Когато ти е удобно. Аз засега не мисля да се качвам в стаята си.

Теруилиджър изохка отчаяно.

— Добре, печелиш. Откъде да го изпратя?

— Попитай на рецепцията къде е субкосмичният им предавател.

— Кой е номерът на стаята ти?

— Защо? — подозрително попита Въртю.

— Ще впиша таксата в сметката ти.

— Върви по дяволите.

— Нямам никакви пари.

— Стига глупости, плъх такъв! Нали видях как тъпчеш келнера.

— Това бяха парите на Каин за пътни разходи.

— Не ме интересува чии пари харчиш, стига да не са моите.

— Размисли добре. Не искаш ли да платиш ти? Някак неморално е да харчим негови пари, за да му изпратим лъжливо съобщение.

— А не е ли неморално да ме лъжеш, че нямаш пари?

Теруилиджър сви рамене, отиде до рецепцията, а после сви към кабините със субкосмическите предаватели. Въртю го пресрещна във фоайето.

— Имаш ли нещо против, ако дойда с теб?

— Много си недоверчива. Скоро ще станеш нацупена стара лелка.

— Богата стара лелка — поправи го с усмивка Въртю.

Теруилиджър състави съобщението, определи приблизителните координати на Каин, кодира всичко на езика, който използваше Шуслер, плати на касата и се обърна към Въртю:

— Е, сега доволна ли си или да изляза на улицата със знак „Менмаунтин, аз съм тук“?

— Не ме дразни. Правя го само от добро сърце. Хайде, да вървим в стаята ми.

Взеха асансьора до четвъртия етаж и спряха пред вратата на апартамента. Въртю допря палеца си до сензора й и тя се плъзна в стената. Теруилиджър пристъпи вътре и подсвирна от възхищение.

— Прекрасно е, нали?

— Не е лошо — съгласи се Въртю.

Стаята беше просторна, с големи панорамни прозорци и приятен интериор. Килимът беше от плюш, столовете — кожени, а леглото — огромно. В средата имаше масичка с инструкции как да се превърне в игрална маса за шах, табла или джабоб, популярна извънземна игра на карти.

— Не съм отсядал в такъв хотел от времето, когато спечелих второто си състояние — въздъхна Теруилиджър.

— Второто ти състояние ли?! И какво стана с него?

— Каквото и с първото. Проиграх го.

Въртю го погледна със съжаление и се обърна към гардероба.

— Отвори се. — Нищо не се случи. — Отвори се — повтори тя по-силно. — По дяволите, този гардероб не работи, а го има в цената на стаята. Ще трябва да се обадя да го поправят.

— Чакай малко, виждал съм нещо подобно.

Теруилиджър се изправи, приближи се до богато украсената с дърворезба врата и просто пъхна ръката си през нея.

— Хей, какво направи?

— Нищо. Тук няма врата. — Той посочи добре прикритите холографски лещи. — За хотела е по-евтино да използва холограма, вместо дървена врата. Много по-лесно се поддържа и обновява. Само сменяш диска.

— Нима всичко е фалшиво? — Въртю провери масата, няколко картини и дори леглото.

— Не, тук едва ли има нещо друго, но можеш да погледнеш в банята.

Въртю веднага тръгна нататък и се блъсна във вратата, защото се опита да влезе, без да я отваря.

— По дяволите!

— Не съм ти казвал нищо за вратата. Но виж, тези златни завеси пред сухия душ определено са холограма.

— Какво, сух душ ли?! Мислех тази вечер да си взема гореща вана.

— Вана на пустинна планета?! Предполагам, че дори водата за пиене има режим.

— Е, добре. — Тя се върна и седна на един стол. — Просто ще изчакаме Ангела да дойде.

Теруилиджър кимна с глава, а после извади картите си и започна да ги размесва.

— Искаш ли една игра? Да си пробваш късмета.

— Не, благодаря.

— Сигурна ли си?

— Ако не беше играл цял живот, за да си пробваш късмета, а се беше захванал с нещо по-разумно, сега нямаше да се криеш в стаята ми.

— Ти ще раздаваш…

— Добре. Блекджак, десет кредита на раздаване, който дава печели всички равни.

— Добре, но ако загубя, ще ти дам разписка.

— Можеш да заложиш парите на Каин. Нали сме партньори, дали те са в мен или в теб няма значение.

— Знаеш ли, права си. Защо да не ги заложа?

Те играха цели два часа, през които Теруилиджър спечели четиристотин кредита без да е раздавал нито веднъж картите. Въртю погледна през прозореца, видя, че слънцето почти се е скрило, изправи се, извади от чантата си четири банкноти по сто кредита и ги подаде на Теруилиджър.

— Време е.

— Защо не отидеш сама при него? Аз ще ви изчакам тук.

— Ами ако закъснее или твоят приятел Бейтс се появи първи? Нима предпочиташ да си тук, където има само един изход?

— Може и да си права — съгласи се мрачно Теруилиджър.

Те слязоха във фоайето, което за разлика отпреди, беше многолюдно. Въртю се надигна на пръсти, за да го огледа по-добре.

— Тук ли е?

— Още не.

— Какво ще правим?

— Ще чакаме.

— Ами ако някой го е убил? — паниката вече завладяваше Теруилиджър.

— Ако някой е убил Ангела, по-добре да коленичим и да си кажем молитвата, защото Страшния съд едва ли ще е далече. Сега спри да трепериш, защото може да си подмокриш панталоните.

Теруилиджър беше прекалено зает да наднича през прозореца към улицата, за да й отговори.

— Успокой се, Халфпени. Ето го влиза.

Теруилиджър шумно въздъхна, а Ангела вече ги бе забелязал и се приближаваше към тях.

— Успя ли да откриеш нещо? — посрещна го Въртю.

— Все още не. Утре трябва да се срещна с един човек. Кой е този мъж?

— Халфпени Теруилиджър.

— Мисля, че него видях на космодрума.

— Да, той работи за Каин.

Ангела прониза с поглед дребния комарджия и не каза нищо.

— Нещата не стоят точно така — нервно заговори Теруилиджър. — Бих казал, че в момента свободно предлагам услугите си.

— Успех тогава. А сега изчезвай — сряза го Ангела.

— Моля?!

— Казах изчезвай, знам всичко за теб. Ти си комарджията, който Каин е взел от Порт Етранже и е оставил на Алтаир III. Не притежаваш информация, която да ме интересува.

Въртю се обърна към Теруилиджър.

— Съжалявам.

— Чакай малко! — извика Халфпени и привлече вниманието на всички във фоайето. — Нали имахме уговорка?

— Каквото си се уговарял с нея, не важи за мен.

— Почакай малко. Не разбираш ли? Менмаунтин е тук и се готви да ме убие.

— Не вярвам да е без причина.

Теруилиджър се обърна към Въртю.

— Моля те, накарай го да ме защити. Ще му разкажа какво ме принуди да направя.

— Той може наистина да ни е полезен — колебливо подхвърли Въртю.

— Ти вече си взела своето, а аз нямам никаква нужда от него — мрачно отвърна Ангела.

— Мога да кажа много неща за Каин. Къде е бил, къде отива.

— Знам всичко.

— Ще ти кажа къде е Сантяго.

— Глупости. Разкарай се оттук.

— Но…

Изведнъж Теруилиджър замръзна, а очите му останаха впити във входната врата. Наоколо всички започнаха да шушукат и да сочат нататък. Въртю и Ангела също се обърнаха.

Пред хотела стоеше истински човек-планина. Черната му, рошава като грива коса стигаше до раменете му, зъбите му проблясваха като на див звяр през черната му брада, сините му очи гледаха гладно към Теруилиджър. Беше облечен в ръчно изработен костюм от кожите на зверовете, които бе убил с голи ръце, ботушите му бяха от същата материя, но имаха стоманени пети.

Мъжът, който беше на рецепцията, реагира светкавично — натисна един бутон пред себе си и вратата автоматично се затвори.

— Моля ви, направете нещо! — помоли отчаяно Теруилиджър.

— Сам си се забъркал в тази каша, сам трябва да се оправяш — отвърна му спокойно Ангела.

Теруилиджър започна да псува и скубе косите си от отчаяние. От вратата се чу мощен тътен, който се повтори само след секунда. Менмаунтин се опитваше да я разбие с голи ръце.

— Не можеш ли да му помогнеш? — попита с надежда Въртю.

— За Бейтс няма награда — каза спокойно Ангела.

Вратата започна да поддава и всички хора се разбягаха, за да търсят укрития. Секунда по-късно Бейтс беше във фоайето.

— Аз съм Менмаунтин Бейтс! — изрева той. — Баща ми е ураган, майка ми — светкавица. Аз съм Левиатан[1], най-страшният звяр от подземните дълбини. — С огромни крачки Бейтс започна да се приближава към Теруилиджър. — Половината съм циклон, половината — торнадо! Аз съм Бехемот[2], ужасната фурия на Границата. Роден съм на свръхнова и съм кръстен в езеро от лава. Мога да надвия, надпия, надчукам и надпсувам всеки мъж, животно и извънземно, които са се родили, ожребили или окучили.

Теруилиджър падна на колене пред Ангела.

— Моля те, направи нещо!

— Хей, Теруилиджър, какво си мислиш? Че този дребосък ще ти помогне ли? — Бейтс отметна глава назад и гръмогласно се засмя. — Че аз ще го смажа като насекомо. Ще отхапя ръцете и краката му и само ще изплюя костите.

Ангела го гледаше с лек интерес, но не реагира на тези думи.

— Пропътувах половината галактика, за да те намеря, гаден, малък червей — изрева отново Бейтс. — Живях без храна, без сън, без жени, в очакване на този момент.

С изненадваща за неговите размери бързина, той се протегна и хвана изглеждащия още по-дребен Теруилиджър.

— Сега ще разбереш какво се случва с всеки, който се опита да измами Менмаунтин Бейтс.

Той вдигна комарджията нагоре само с една ръка.

— Въртю! Моля те, направи нещо.

Това бяха и последните му думи. Менмаунтин го хвана с две ръце през гърдите и го стисна. Чу се как нещо изпука, а после Бейтс захвърли неподвижното тяло на пода и стъпи отгоре му.

— Аз съм Менмаунтин Бейтс и изпълних моето черно отмъщение. Сега всички вие видяхте нещо, за което да разказвате на внуците си.

Той бавно се завъртя, докато застана с лице към Въртю и Ангела.

— Ти! — Бейтс я посочи с огромния си показалец.

— Аз ли?! — попита Въртю.

— Защо се обърна към теб?

Въртю се опита да измисли някакво оправдание, но устата й беше пресъхнала и само сви рамене.

— Дължеше ми двеста хиляди кредита, затова го преследвах. Каква е твоята връзка с него?

— Днес се запознахме, нищо повече — едва успя да каже Въртю.

— Коя си ти?

— Не ме познавате. — Тя отстъпи крачка назад.

— Ако си ме излъгала, ще те открия, където и да отидеш.

Въртю отново кимна с глава. Бейтс се обърна към мъжа на рецепцията.

— Е?

— Да, сър?

— Няма ли да почистите този боклук? — той посочи трупа на комарджията.

— Веднага, сър. — Мъжът натисна бутона за повикване на работниците от поддръжката.

— Добре. Не искам хората да си мислят, че в този прекрасен хотел отсядат гнусни червеи като този. — Бейтс се изплю върху трупа, после се огледа наоколо. — А сега всеки да си продължава заниманията.

Никой не помръдна от мястото си.

— Казах сега! — изрева Бейтс.

Изведнъж фоайето се изпълни с движение. Всички тичаха към асансьорите, към стълбите или към изхода. За секунди там останаха само Бейтс, Въртю, Ангела, чиновникът от хотела и двама работници, които трябваше да изнесат изкривеното тяло на Теруилиджър.

Бейтс посочи с пръст към Ангела и Въртю.

— Вие двамата, глухи ли сте? Изчезвайте!

Те тръгнаха към изхода.

— Никога не съм виждала такова нещо — прошепна Въртю. — Той е като някакъв първобитен звяр.

— Говори твърде много — отбеляза Ангела.

— Чух те какво каза — изръмжа Менмаунтин.

Ангела продължи да върви, но Бейтс го настигна, хвана го за рамото и го обърна към себе си.

— Никой не ми обръща гръб, когато говоря с него — заяви Бейтс с разкривена злобна усмивка.

— А аз не обичам никой да ме докосва. — Ангела се извъртя и освободи рамото си.

— Хм, така ли? — ухили се Менмаунтин и отново сложи ръката си на рамото му.

Ангела я свали оттам.

— Да, не обичам.

Бейтс неочаквано го блъсна към стената.

— Остави го на мира! — извика Въртю. — Той не ти е направил нищо.

— Обиди ме, а и сега кръвта ми е кипнала. Знаеш ли как побеснявам, когато счупя гърба на някого?

— Ангел, извини му се и да изчезваме оттук — уплашено го помоли Въртю, като вече си представяше как и неговото тяло лежи до това на Теруилиджър.

— Ангел ли го нарече? Ти си Ангела? — на лицето на Бейтс се изписа учудване и стъписване.

— Да, аз съм.

— Тогава защо ме обиди?

— Защото ти наистина говориш много.

— Не ме интересува кого си пречукал досега! — побесня отново Бейтс. — Извини ми се веднага или новото ми име ще е Бейтс, човекът, който уби Ангела с голи ръце.

Ангела впи безжизнените си очи в него и накрая каза:

— Съжалявам, че наистина говориш толкова много.

— Това е! Ти си мъртъв, в ада тази нощ ще има още един ангел. — Менмаунтин направи няколко крачки към него и застана на една ръка разстояние.

— Все още можеш да спреш, Бейтс — обади се Ангела. — За теб няма награда.

Менмаунтин изрева някаква псувня и замахна с кроше към главата му. Ангела светкавично се наведе и ръката на огромния мъж се заби в стената, пробивайки изкуствената материя. Докато той се опитваше да я освободи, Ангела направи две изключително бързи движения с дясната си ръка и се отдръпна настрани. Менмаунтин изрева ново проклятие, защото ръката му оставаше заклещена, но изведнъж погледна надолу и на лицето му се изписа ужас. Коженият му костюм беше напоен с кръв, имаше широк разрез и оттам се подаваха вътрешностите му. Той се опита да ги прибере със свободната си ръка.

— Не мога да повярвам. Аз съм Менмаунтин Бей… — великанът не успя да довърши думите си и издъхна.

Ангела натисна определено място над лакътя си и мощна пружина прибра скритото му оръжие.

— Господи! — възкликна Въртю, не вярвайки на очите си. — С какво го сряза така?

— С нещо много остро — отвърна спокойно Ангела. Той се приближи до мъжа на рецепцията. — Мисля, че трябва да извикате полиция.

— Направих го, сър, още щом този човек се опита да влезе. Трябва да пристигнат всеки момент.

— Предполагам ще свидетелствате, че убийството е станало при самозащита?

— Но, разбира се, г-н… г-н Ангел.

Ангела рязко се обърна към Въртю.

— Това е изцяло твоя грешка!

— Моя ли?

— Ако не беше обещала на този нещастник, че ще го защитя, той нямаше да се мотае наоколо и Бейтс да се появи точно в този хотел.

— Но тогава щеше да го убие на улицата, космодрума или където и да е.

— Да и нямаше да се наложи да убия Бейтс. Това бяха само напразни усилия. Той не струва и половин кредит.

— Нима представлява само това за теб? Ти току-що уби един от най-силните мъже на галактиката, направо Левиатан, както сам каза.

— Той е обикновен човек. Не видя ли как кърви?

Полицията пристигна и в следващите няколко минути Ангела трябваше да разкаже събитията на един много съобразителен и добре изглеждащ офицер, който дори забрави да му поиска паспорта. Най-накрая разпитите свършиха, двама полицаи започнаха да се мъчат да освободят ръката на Бейтс от стената, а Ангела се приближи към Въртю.

— Забравих да те попитам, каква сделка си сключила с Теруилиджър? Защо той търсеше помощ от мен?

— Нищо особено.

— Попитах те нещо. Знаеш, че трябва да ми отговориш.

— Накарах го да изпрати едно безсмислено съобщение до мъж, който никога повече няма да видя.

— До Каин?

Въртю се обърна към него и го погледна в очите.

— Кой е този Каин?

[1] Гигантско морско чудовище от Библията, синоним на нещо огромно. — Б.пр. ↑

[2] Грамадно и мистично животно, за което говори Йов в Библията, смятано за символ на дявола. — Б.пр. ↑

18.

Саймън Глупака срещнал сладкар, отиващ на пазар.

Саймън Глупака убил сладкаря, отиващ на пазар.

Саймън Глупака е доволен от бандитския живот.

Не за торти ще използва Саймън лъскавия нож.

Той никога през живота си не бе използвал нож, но това беше отново работа на Черния Орфей, който както винаги имаше проблеми с римите си.

А Саймън Глупака бе всичко друго, но не и глупак. Беше завършил математика и лазерна оптика, а също така три малко по-второстепенни науки и бе преподавал в един от известните университети на Лодин XI малко повече от десетилетие. По това време той правел и сериозни инвестиции на стоковите пазари, но се появила дъмпинговата стока кирт, нещо подобно на лодинската пшеница, цените паднали главоломно и го оставили без един кредит, унищожавайки всичките му спестявания. Малко по-късно Саймън разбрал, че професорската заплата няма да му осигури повечето неща, които искал от живота. Тогава изоставил Демокрацията, пристигнал на Вътрешната граница и се захванал с новото си образование, като за първа специалност избрал убийствата, а за втора — бигамията. Саймън убил първите си четири жени и прибрал застраховките на първите три, но тогава се досетил, че пари от убийства могат да се правят не само като застреляш законната си съпруга.

Така той си избрал ново поприще и станал наемен убиец. И понеже имал научни наклонности, предпочитал да използва лазерни оръжия собствено производство, а тъй като не можел да се мери по физически сили с другите ловци, специализирал се в приготвянето на остроумни смъртоносни капани, вместо да излиза в открит двубой. Въпреки новата си професия, той си останал същия скромен и добър човек, който бил и преди, и дори вземал под своя защита всички неграмотни хора, които срещал. Черния Орфей погледнал право в душата му, а него за това го бива най-много и му лепнал прякора Саймън Глупака. Това име му паснало и не след дълго то вече можело да се види под неговата холограма, закачена в пощенските станции из цялата Граница.

Ангела влезе в пощата на космодрума, видя, че лицето на Саймън Глупака все още е там, а после разгледа дали някой от другите издирвани престъпници заслужава вниманието му. Въртю стоеше пред вратата и нетърпеливо го чакаше.

— Мислех, че сме тръгнали след Сантяго, а не след тези долнопробни разбойници.

— Просто навик. А и искам да знам дали Каин не ме е изпреварил. Ако изпусна Сантяго, ще трябва да се заема именно с тези бандити.

— Значи стената в пощата ти е като ежемесечно професионално списание?

— Никога не съм мислил по този начин.

— Защото не си журналист.

Двамата тръгнаха към кораба и стигнаха до него без особени проблеми, дори Въртю остана с убеждението, че местните власти ще са особено щастливи, ако Ангела си тръгне възможно най-бързо от планетата. Влязоха в хангарите за частни космически кораби, но преди да отворят люка, Ангела спря и я хвана за ръката.

— Нещо не е наред.

— Защо, какво е станало?

— Някой е дезактивирал охранителната система.

— Ще избухне ли? — попита предпазливо Въртю.

— Едва ли. Ако имаше бомба, тя щеше да се задейства още щом приближихме кораба.

— Затова ли ме пусна да вървя отпред?

Ангела не отговори, а огледа кораба от всички страни.

— Добре. Отдалечи се малко, аз ще отида да съобщя на охраната.

— Още нищо не се е случило — посрещна го Въртю след няколко минути.

— А ти какво очакваш? Да експлодира само като го гледаш ли?

— Щом няма скрита бомба, какво друго са могли да направят?

— Точно това се опитвам да разбера.

След малко към тях се приближи намръщен офицер.

— Какъв е проблемът?

— Някой е бил на кораба ми, след като го оставих тук.

— Така ли?! Кой?

— Не знам, разчитам вие да ми отговорите.

Офицерът се отдалечи на няколко крачки и проведе тих разговор по радиостанцията си.

— Както разбирам, механикът ви е идвал тук сутринта.

— Механик ли?! Нямам такъв.

— Документите му са били в ред. Дори е имал писмено разрешение от вас да поправи някаква система.

— С чий подпис е било разрешението?

— Предполагам с вашето, г-н Ангел. Самоличността ви от снощи не е тайна за цялата планета.

— А как сте знаели какъв точно е моят подпис?

— Предполагам, че никой не се е опитал да проверява. Механикът имал документи от много известна фирма и те са му повярвали.

— По коя система е казал, че ще работи?

— Нямам ни най-малка представа.

— Защо?

— Вижте, от пет часа търсим в багажното отделение едно избягало животно, което досега трябваше да е на Антарес. Мога да разбера това, което искате, но ще трябва да говоря с нощните смени на охраната и поддръжката, а също да проверя камерите, които следят хангарите.

— Тогава направете го веднага! След това вижте дали изобщо работи във фирмата, от която има документи. Искам също да ми осигурите механик, който да провери всеки сектор от кораба ми.

— Къде да ви намеря, като свършим?

— Ще бъда в ресторанта на космодрума.

— Може да отнеме малко време.

— Постарайте се да стане максимално бързо.

Ангела тръгна към изхода, следван от Въртю. Те преминаха покрай редица от магазини за сувенири, извънземни закусвални и стигнаха до голям ресторант, който предлагаше храна и напитки, подходящи за човешки същества. Ангела пропусна няколко празни маси, за да отиде в края на залата.

— Защо сядаме чак тук? — поинтересува се Въртю.

— Някой е ровил из кораба ми. Докато не разбера какво става, предпочитам да съм с гръб към стената.

— Но нямаш нищо против аз да съм с гръб към вратата, нали?

— Не, изобщо.

— Винаги ли си така внимателен към околните? — саркастично попита Въртю.

— Седни, където ти е удобно. Не съм те канил тук. — Той й посочи празните маси около тях.

— По дяволите, нека да сменим темата. Успя ли да научиш нещо ново тази сутрин?

— Научих името на човека и следващата планета, където трябва да отидем.

— Ще споделиш ли нещо с мен или предпочиташ да си играем на отгатване?

— След като напуснем Сънибийч, ще ти кажа.

— Това е глупаво! — ядоса се Въртю. — Дори да ми кажеш името на планетата, пак няма да знам при кого отиваме там. Нима мислиш, че ще тръгна сама, докато ти чакаш да проверят кораба ти?

— Не.

— Тогава защо се държиш така с мен?

— Слушай ме добре, защото ще ти обясня само веднъж. Ако ти дам някаква информация, ти или ще я използваш, или ще забравиш, че си я чула, защото няма да имаш нужда от нея. Ако ти е излишна, защо изобщо да ти я давам, а ако ти трябва, значи ще я използваш в моя вреда.

— Но ти ми каза, че ще дойдем на Сънибийч.

— Това беше незначителна информация. Ако бе решила сама да се възползваш от нея, не само нямаше да постигнеш нищо, но вече щеше да си мъртва.

— Няма да ти казвам колко съм трогната от доверието ти.

— Аз трудно вярвам на някого, а ти с нищо не си заслужила доверието ми.

— Ами това, което ти разказах за Каин, малко ли ти беше?

— Да предадеш партньора си не е от нещата, които ме впечатляват. Забравих да ти кажа, че тази сутрин минах през хотела и поисках копие от съобщението, което е изпратил Теруилиджър.

— Те нямат право да ти го дадат!

— Да, но след като разбраха другата алтернатива, ми помогнаха с удоволствие.

— Казах ти вече снощи. Смятах да си оставя резервна вратичка, но изцяло съм заложила на теб.

Ангела не отвърна нищо, само я пронизваше с очи.

— Виж, след като ти тръгна за града и ме остави сама на космодрума, можех да хвана първия удобен полет и повече да не ме видиш. Но аз не го направих, нали? Това все пак доказва нещо.

— Доказва, че имаш силно развито чувство за самосъхранение.

— Само не знам защо изобщо си губя времето да говоря с теб — нацупи се тя.

— Защото искаш да откриеш Сантяго. — Той направи знак на сервитьорката и поръча две кафета. — Проблемът е, че май той ни откри първи.

— Мислиш, че Сантяго е проникнал в кораба ти?

— Не лично, разбира се, но го е направил някой, който работи за него.

— Защо тогава не те е убил?

— Хм, мисля, че това не е толкова лесно, колкото може да ти се струва.

— Но какъв е смисълът да влиза в кораба ти? Едва ли е предупреждение, защото знае, че няма да се откажеш.

Ангела поклати глава.

— Точно това най-много ме тревожи. Няма никаква логика, а Сантяго не е глупак.

— Може да е работа на Каин или Скитника. Те имат сметка да те забавят.

— Да, но това няма да им е достатъчно. Ако се бяха решили да дойдат дотук, щяха да предприемат и нещо друго.

— Все още не е проверен целият кораб, на него може и да има бомба.

— Казах ти вече, ако имаше, тя щеше да експлодира, още щом се качихме на стълбичката.

Сервитьорката им поднесе двете кафета и те я изчакаха да се отдалечи.

— Може да е бил някой приятел на Бейтс — предположи Въртю.

— Той едва ли има приятели — отвърна Ангела. — И нима само това ще му е отмъщението — да влезе в кораба на убиеца? Всичко е работа на Сантяго, но защо действа по такъв странен начин?

В ресторанта влезе млада жена, облечена в син работен костюм и тръгна към тяхната маса.

— Извинете ме, вие ли сте г-н… г-н Уилям Дженингс?

— Да, какво има?

— Току-що проверих целия ви кораб. Ще ми трябва още малко време, за да ви дам пълен доклад за състоянието му, но със сигурност някой е проникнал вътре.

— Предполагам, че не открихте експлозиви?

— Не. Този, който е влизал, е искал само да ви забави с няколко дни, а не да ви убие.

— Колко дни?

— От това, което проверих досега, поне три дни. Частите са сложни и трябва да се доставят от друга планета. Ще ви струва много пари. Искате ли предварителна оферта?

— Не. Направете всичко, което е необходимо, възможно най-бързо.

— Къде да ви открия, когато корабът е готов?

— Аз ще идвам всеки ден да проверявам как вървят работите. Как е вашето име?

Жената му подаде визитната си картичка и излезе от ресторанта.

— Все още ми изглеждаш загрижен — отбеляза Въртю.

— Да, така е. Каква може да е целта на Сантяго, като ме задържи три дни на Сънибийч? Не може да съм толкова близо до него.

Ангела изпи кафето си и поръча още една чаша.

— Защо не се преместим в бара? — предложи Въртю.

— Защото искам да мисля трезво, докато разбера какво става тук.

Те останаха мълчаливи няколко минути, а после към тях се приближи офицерът от охраната.

— Събрах малко информация за механика, който…

— Никога не е работил в тази фирма, всички документи, които е показал, са били фалшиви — прекъсна го Ангела.

Офицерът въздъхна тежко и кимна с глава.

— Ужасно съжалявам. Някой от нашите го е пропуснал. — Той извади от джоба си двуизмерно копие от личната карта на механика. — Ето, това е той. Познавате ли го?

Ангела внимателно разгледа холограмата, подписа и отпечатъка от палеца на мъжа.

— Не — каза накрая. — Имате ли нещо против, ако запазя това?

— Ни най-малко. Ще извадя още едно копие от компютъра, ако е необходимо. Ние ще продължим разследването, но предполагам, че и вие имате… собствени източници. — Ангела не отговори нищо. — Извинете. Чака ме работа.

— По издирването на този мъж, нали?

— Да-а, но малко по-късно. Скенерът в багажното отделение се е повредил и сега трябва да проверяваме всички…

Ангела го прониза с поглед.

— Ако не са го открили до утре сутрин, лично ще се заема с разследването — обеща офицерът, усмихна се нервно, тръгна заднешком и се блъсна в една маса. После се обърна и бързо излезе от ресторанта.

— Имаш ли нещо против, ако погледна холограмата?

— Не, заповядай.

Въртю разгледа внимателно брадясалото лице на картата.

— Обзалагам се, че вече се е обръснал, ако по начало брадата му е била истинска.

Тя му върна холограмата, Ангела й хвърли един последен поглед, сложи я в джоба си, остави няколко монети на масата и се изправи.

— Хайде, да вървим.

— Къде?

— Няма да получим отговорите, които ни интересуват, ако цял ден стоим в този ресторант. А бюрокрацията на космодрума и пръста няма да си мръдне. Може пък всичко да се окаже вместо проклятие, божия благословия.

— Какво имаш предвид? — учуди се Въртю.

— Ако успея да открия мъжа, който е повредил кораба, той може да ми каже къде е Сантяго, а това ще ни спести няколко седмици.

— А как ще го открием?

— Няма да го търсим „ние“. Това е моя работа. Ти се прибираш в хотела и ме чакаш.

— Върви по дяволите!

— Дръж си езика, ако искаш да дойдеш с мен, когато напусна тази планета.

Въртю се готвеше да протестира, но нещо в безцветните му очи я накара да замълчи.

Излязоха от ресторанта и стигнаха до паркинга на колите под наем.

— Отново ли ще ползваме различни коли?

— Не, ще пътуваме заедно.

— Да вярвам ли на ушите си? Това проява на учтивост ли е?

— Не, искам само да се уверя, че наистина се прибираш в хотела си.

— Пред вратата ми ли ще стоиш?

— Щом веднъж си вътре, не ме интересуваш. Стига ми само да не тръгнеш след мен.

Ангела нае кола и дори по време на краткото пътуване до града стана ясно, че климатичната й инсталация е виждала и по-добри дни. Въртю реши да не се оплаква и с удивление видя, че лицето на нейния спътник остана съвсем сухо, докато тя самата плувна в пот.

Ангела паркира пред входа на „Уелкъм ин“, където група работници подменяха входната врата, изключи двигателя и се обърна към нея.

— Няма да се видим до утре сутринта, освен ако не открия тази вечер нещо по-важно. Тъй като нямам никакви следи, ще започна от най-дребните местни престъпни елементи. Нищо не мога да ти гарантирам, ако решиш да тръгнеш след мен, така че прибирай се в стаята си, вечеряй и си почини.

— Нима мислиш, че ще откриеш кой е повредил кораба ти сред местните дребни мошеници?!

— Не. Този, който го е направил, отдавна е напуснал Сънибийч, но след като трябва да остана тук цели три дни, е по-добре…

Ангела изведнъж млъкна и напрегнато се загледа към ъгъла на улицата. Там се беше облегнал дрипав скитник, който с кутия в ръка просеше от минувачите.

— Сега всичко ми стана ясно — усмихна се Ангела.

— Защо?

— Няма значение. Влез в хотела и си намери едно хубаво място във фоайето.

— Няма ли да ми обясниш?

— Чу какво казах.

— Слушай, горещо ми е, уморена съм и щом ще стоя още няколко дни на тази гадна планета, ще се кача в стаята си, ще си взема сух душ и ще се преоблека.

— Не ти го препоръчвам.

— Нещо започна да ми писва постоянно да се съобразявам с теб.

— Добре, както искаш. Слизай от колата.

— Защо ме караш да не се качвам в стаята си? — попита Въртю, като неочаквано се почувства несигурна в себе си.

— Защото съм допуснал грешка. Мислех, че някой иска да ме спре, но се оказа, че той е след теб. — Ангела натисна бутона, отварящ нейната врата. — Слизай и седни някъде във фоайето.

Въртю този път се подчини мълчаливо. Стъпи на тротоара и без да гледа настрани, влезе в хотела, прекоси фоайето и си избра място, от което можеше скрито да наблюдава входа. Започна напрегнато да изучава лицата на хората, търсейки сред тях евентуалния убиец, но уви, не можа да открие нищо. След около десет минути, които й се сториха цяла вечност, Ангела влезе във фоайето, а пред него вървеше уличния просяк. Като минаха покрай нея, ловецът й направи знак да ги последва. Въртю тръгна след тях и едва когато стигнаха до асансьора, забеляза, че Ангела е опрял малък лазерен пистолет в гърба на просяка.

— Моля ви, сър, правите ужасна грешка — започна да хленчи скитникът, щом тримата се качиха на четвъртия етаж. — Никога през живота си не съм ви виждал. Кълна се в Бога!

— Да, но аз съм те виждал — мрачно отвърна Ангела. — Има те на стената на всяка пощенска станция.

— Но аз никога не съм ходил в пощата.

— Кой е този? — попита най-накрая Въртю.

— Казва се Саймън Глупака, но ти гарантирам, че изобщо не е глупав, а напротив — тъкмо обратното.

— Моля ви, сър, защо отново ме наричате така? Казвам се Робърт Брубейкър. Ето, погледнете паспорта ми.

— Продължавай напред — Ангела притисна пистолета си по-плътно в гърба му.

— Ако наистина е наемен убиец, как се е промъкнал през митницата? — попита Въртю.

— По същия начин, по който и Уилям Дженингс. Ако исках, можех да имам и десет паспорта на името на Робърт Брубейкър.

— Но, сър, това е истинското ми име. Аз съм беден, но честен и трудолюбив човек.

— Да, гарантирам, че си трудолюбив. Спри пред вратата. — Скитникът се закова на място. — Въртю, отвори и веднага се дръпни назад. Искам той да влезе първи.

— След това ще ме пуснете ли да си ходя?

— След това ще си поговорим — обеща Ангела.

Въртю допря палеца си до скенера и щом вратата се плъзна в стената, отскочи назад. Скитникът поклати глава и влезе в стаята. Нищо не се случи. Ангела също го последва.

— Върви до прозореца. — Просякът изпълни заповедта. — Сега седни на всеки един стол, а после на леглото.

Въртю също влезе вътре и гледаше с недоумение всичко това.

— Сигурно си сбъркал. Той не ми прилича на убиец.

— Млъкни. По-добре се върни и затвори вратата.

— Но, моля ви, какво ще правите? — възмути се скитникът. — Нали обещахте, че ще ме пуснете?

— Казах само, че ще си поговорим. — Ангела продължи внимателно да изследва цялата стая. — Е, Саймън, готов ли си да ми кажеш къде си го скрил?

— Какво говорите, сър! Никога не съм влизал тук и името…

— Гардеробът! — извика неочаквано Въртю.

— Саймън, отвори го! — заповяда Ангела.

— Той вече е отворен — обясни Въртю. — Това е холографско изображение.

— Обади се на рецепцията да го изключат.

Няколко секунди по-късно гардеробът се стопи и остана само дълга метална тръба с няколко закачалки на нея.

— Ох, добре, че няма нищо. За момент щях да ти повярвам.

Ангела блъсна скитника и той седна на стола.

— Ти си мъртъв, Саймън. Въпросът е кога ще те убия — сега или малко по-късно.

— Името ми не е Саймън, сър — отчаяно извика просякът. — Казвам се Робърт Брубейкър. Може да приличам на този ваш Саймън, но кълна се…

— Млъкни!

Ангела свърши с огледа на стаята и се насочи към банята. Още щом прекрачи прага, той с усмивка се обърна назад.

— Много умно, Саймън! Направо гениално!

— Не разбирам за какво говорите, сър.

— За начина, по който си го скрил.

— Нищо не съм крил.

— Не си бил сигурен дали в стаята няма да влезе камериерката. Това е причината да не го монтираш на вратата, защото така си щял да убиеш първия човек, който влезе вътре.

— Не разбирам какво искате. Ако трябва, ще вляза и в банята, но после ме оставете да си отида.

— Чудесно, но я виж колко си мръсен и потен. Защо не си вземеш един сух душ?

— Не искам душ. Пуснете ме да си вървя.

— Настоявам.

— По дяволите, що за човек сте вие? Заплашвате ме с оръжие, водите ме тук, твърдите, че съм съвсем друг човек, а сега ме карате да се къпя. Не ви ли е достатъчно? Моля ви, оставете ме да си отида.

— След като се изкъпеш — отсече Ангела.

— Не мога да се съблека пред непозната жена.

— Остани си с дрехите.

Скитникът се обърна към Въртю.

— Моля ви, госпожице, защитете ме. Аз съм само уличен просяк. През живота си не съм сторил нищо лошо.

— Тя няма думата тук. — Ангела го хвана за китката. — Хайде, влизай под душа.

— Добре, добре — измърмори скитникът. — Ти печелиш.

— Значи той наистина е Саймън Глупака? — възкликна учудено Въртю.

— Нали ти казах вече, че е той.

— Но защо го караш да се изкъпе?

— Дори и камериерката да изчисти банята, тя няма да си вземе душ в тази стая, но навън е горещо и прашно и това е първото, което ще направиш ти, щом се върнеш в хотела. Така ли е Саймън?

Скитникът кимна с глава.

— Какво си сложил? Експлозив или лазер?

— Лазерите са по-тихи.

— Но защо си искал да ме убиеш? — попита учудено Въртю.

— Един мъж от Пегас поръча убийството ти.

— Димитри Сокол?

— Да, същият.

— Но той вече опита веднъж на Голдънрод. Мислех, че всичко е свършило.

— Това не е игра, Въртю — обясни Ангела, — и тук няма правила. Дори един път да се е провалил, Сокол няма да се откаже. Щом видях този приятел да се мотае пред хотела, веднага разбрах, че погрешно съм обвинявал човек на Сантяго в саботаж на кораба ми. Саймън е идвал вчера в хотела, изкопирал е отпечатъка от палеца ти и най-важното е разбрал, че аз не съм отседнал при теб. А днес само се е навъртал, за да потвърди смъртта ти. Предполагам, че Сокол е пожелал холограма на трупа или цялото тяло. — Ангела се обърна към Саймън. — Очевидно е, че ти си повредил кораба ми, само за да задържиш нея още няколко дни на Сънибийч. Но защо не си свършил работата си още първия ден?

Саймън не отговори.

— Нима трябва да ти казвам, че пред мен не можеш да се правиш на герой? Ако искаш ми отговори, давам ти десет секунди за размисъл.

Саймън погледна безцветните му очи и реши да каже истината.

— Сокол ме предупреди, че тя пътува с ловци. Първо със Сонгбърд, след това с отец Уилям, а после и с теб. Трябваше да я издебна, когато е сама, за да не попадна на теб. Реших, че ще е най-добре да повредя кораба ти и да я изчакам да се върне в хотела. Повярвай ми, на теб не съм искал да сторя нищо лошо. Дори се опитах да те държа настрани, за да не пострадаш случайно.

— Значи да ме убиеш за теб е нещо съвсем нормално?! — възмути се Въртю.

— Е, ти си знаеш. Сокол няма да иска да те убие без причина.

— Това, което е станало, е между него и мен.

— Заблуждаваш се, Въртю — каза Ангела. Той се обърна отново към Саймън. — Имам един последен въпрос. Колко ти предложи Димитри Сокол?

— Петдесет хиляди кредита.

— Толкова много?! — възкликна Въртю.

— Хайде, Саймън, размърдай се, време е да се изкъпеш — Ангела опря пистолета в гърба му.

— Чакай, не съм искал да те убия — отчаяно запротестира Саймън.

— Ти си търсен от закона, за теб има награда.

— Жив или мъртъв. Обади се на полицията, по-добре ме предай на тях.

— Влизай под душа!

— Но защо? Нали ще вземеш същите пари?

— Аз преследвам един човек, а ти ме спираш за три дни.

— И ще ме убиеш? Но това е лудост!

— Стани и влез в банята или ще те застрелям там, където си.

Саймън се изправи, а по бузите му се стичаха сълзи от страх. Ангела го последва и след малко отвътре се чу кратък, агонизиращ вик.

— Хубава работа! — посрещна го Въртю. — Представяш ли си, този кучи син не виждаше нищо нередно в това да ме убие!

— Ще отида да прибера наградата за Саймън, а след това ще помоля Сокол да заплати повредите на кораба ми.

— Едва ли ще го направи.

— Сигурен съм, че ще го направи — сухо заяви Ангела. — Сега искам да отидеш в банята и да погледнеш Саймън.

— Но защо?

— Защото аз искам.

Въртю вдигна рамене и влезе в банята. Саймън Глупака лежеше по гръб, лицето и тялото му бяха обгорени от лазера, миришеше на изгоряло месо, а от раните му се издигаше черен пушек. Въртю едва не повърна и побърза да се отдръпне назад.

— Господи, изглежда ужасно.

— Той умря от ужасна смърт, а трябваше ти да си на неговото място.

— Защо не го предаде на полицията? Никой не заслужава да умре по този начин.

— Исках да получиш нагледен урок.

— Уби го, за да ми дадеш урок?!

— Саймън щеше да умре, независимо дали щях да го убия аз или полицията. Не го съжалявай, той е убил над двайсет и пет мъже и жени. Напълно си заслужава участта.

— И какво трябваше да науча от това?

— Ти си много смела и съобразителна жена — започна Ангела.

— Благодаря.

— Но нямаш никакво въображение. Действаш прибързано, без да се замисляш за последствията. Исках да погледнеш трупа на Саймън, защото си се заела с работа, която не е забавление, а сериозен и опасен бизнес.

— Знам.

— Исках да потвърдя това убеждение в теб, преди да ти кажа какво мисля.

— И какво мислиш?

— Само за двайсет и четири часа се наложи да убия двама души и ти беше причината за това.

— Бейтс не преследваше мен, а Теруилиджър.

— А защо Теруилиджър стоеше в твоя хотел? Слушай ме много добре. Досега ми носиш само неприятности, особено след като заради теб изоставам с три дни в преследването на Сантяго.

— Накъде биеш?

— До днес бях готов да ти простя всичко и да те оставя да си тръгнеш, когато поискаш. Но вече си ми длъжница — стигнем ли планетата на Сантяго, ще ми платиш дълга си.

— Как?

— Ще ти кажа, като кацнем там. Но ако се опиташ да си тръгнеш или не изпълняваш заповедите ми, ще приема офертата на Димитри Сокол и ще те убия със собствените си ръце.

Въртю вдигна поглед към безжизнените му очи, разбра, че говори истината и това съвсем я ужаси. Ангела я плашеше много повече дори от Сокол или Сантяго.

Част пета
Книгата на Лунен ромон

19.

Лунен ромон пътува сред звездите

и сервира на хиляди клиенти.

Изтъпкала земята на стотици планети,

но е събрала само камъчета, а е търсела перли.

Ако не гледаме парцаливите и покрити с мазни петна дрехи, тя беше наистина красиво момиче. Имаше сини очи, които бяха видели много неща, но бяха проронили и много сълзи, здрави рамене, които бяха носили тежки товари, тънки пръсти, които са щели да бъдат нежни и бели при един по-добър живот.

Ако някога е имала друго име, различно от Лунен ромон, тя не можеше да си го спомни. Не можеше да си спомни и планетата, която някога е наричала свой дом.

Беше на деветнайсет години, а вече четири пъти бе срещала Черния Орфей. Той даже се шегуваше, че там, където най-малко би очаквал да я срещне, Лунен ромон вече мие чинии, чисти маси и търка подове. Бардът й посветил един стих, след като за първи път я забелязал на Воорхайт XIV. Той свирел на лютня и пеел своите балади, за да разсее мрачните си мисли, защото около купола, в хлорната атмосфера на планетата, бушувал жесток ураган.

Лунен ромон веднага му допаднала, защото била едно бедно, изоставено дете, чието бъдеще не било по-обещаващо от миналото й. „Откъде ли е дошла? На колко ли планети е била? Какво ли е тръгнала да търси? Няма ли желание да работи нещо по-добро?“ — помислил си Черния Орфей и потърсил отговор на тези въпроси, но тя не успяла да му го даде.

За последен път двамата се срещнали на Трифойл III. Тя обслужвала сама двайсет и пет маси и поръчките непрекъснато закъснявали. Работодателят й започнал да крещи, но Черния Орфей се изправил, защитил я и казал, че щом тя не помни кога е била родена, днес официално обявява датата за неин рожден ден и я кани на вечеря. Тълпата била жадна за алкохол и много ядосана, и сигурно дори на Сонгбърд или Миротвореца щяло да им бъде трудно да отнемат единствената сервитьорка, но Черния Орфей го направил без никакви проблеми.

Той я завел на ресторант, нахранил я, купил й нови дрехи и дори й предложил да я отведе на друга планета, където да й намери по-добра работа. Лунен ромон искрено му отвърнала, че няма нищо против сегашния си работодател и не желае да търси друга работа. Черния Орфей останал с убеждението, че тя се страхува от евентуална емоционална или финансова връзка между тях, която би я задържала на някоя планета малко по-дълго. Двамата си говорили почти до сутринта и Черния Орфей, който бил срещал толкова много жени и мъже, открил за първи път, че не може да проникне в душата на същество, което жадува единствено да скита от планета на планета и нищо друго не го интересува.

Най-накрая, когато вече трябвало да си тръгва, той й предложил няколкостотин кредита, за да си купи билет до следващата планета, но тя ги отказала с думите, че само след един месец ще събере необходимата й сума и че не може да вземе пари от човек, който вече е направил толкова много за нея.

Черния Орфей си заминал и се надявал, че по време на своето пътуване отново ще я срещне, но никога повече не я видял. След много премеждия и разочарования, Лунен ромон се установила временно на Сейф Харбър и точно тук Каин за първи път се натъкна на нея.

Малко след като Шуслер кацна на планетата, Каин избра „Барликорн“, по-големия от двата близки бара и влезе вътре. Заведението беше пусто и той за всеки случай погледна табелата на вратата. Там пишеше: „Никога не затваряме!“. Избра си една маса до стената и седна.

— Идвам след секунда — каза Лунен ромон. Тя носеше огромна кана с бира, която постави на масата за шест човека в средата на залата. Усмихна му се, а после се върна, носейки голяма чиния с печено, която сложи до каната.

— Това ми прилича на истинско месо — отбеляза Каин и преглътна слюнката си.

— Да, така е — гордо отвърна Лунен ромон. — Отглеждаме много телета и свине на Сейф Харбър. Мога ли да ви помогна, сър? Желаете ли меню?

— Първо искам да те попитам познаваш ли един човек на име Триокия Били?

— Да, сър.

— А къде бих могъл да го открия?

— Той е мъртъв, сър.

Каин се намръщи.

— Сигурна ли си?

Лунен ромон кимна с глава.

— Как стана?

— Беше убит от един човек на име Макдугъл. Случи се ей там, от другата страна на улицата.

— Макдугъл Миротвореца?

— Да, това е цялото му име.

— По дяволите! — изруга Каин. — А той имаше ли приятели тук?

— Кой? Г-н Макдугъл ли?

— Не. Триокия Били?

— О, да, всички обичахме Били.

— Едва ли говорим за същия човек.

— Не е възможно, сър. Само един мъж на тази планета се казваше Триокия Били.

— Имаше ли белег на челото си?

— Да, точно над носа.

— И всички харесваха този Били?

— Да, сър. Винаги разказваше весели истории. Много съжалявам, че е мъртъв.

— Как мислиш, кой е най-близкия му приятел на Сейф Харбър?

— Не мога да ви отговоря, сър. Виждала съм го само, когато идваше тук.

— Сам ли идваше обикновено?

— Да, но щом влезеше, започваше да говори с всички.

— Добре, тогава ще остана, за да се видя с някой от хората, които са го познавали. Ще ми донесеш ли една бира?

— С удоволствие, сър. — Лунен ромон отиде до бара и му напълни една халба с пенлива течност.

— Благодаря.

— Трябва да ви кажа, сър, че едва ли някой ще дойде толкова рано.

— А тази група, за която сервира печеното?

— Не е група, а само един човек, сър.

— Шегуваш се. Та ти отнесе сигурно десет килограма месо! Как е възможно един човек да изяде толкова?

— О, това съвсем не е всичко, сър. Във фурната има и шоколадова торта за десерт.

Каин се обърна отново, за да прецени по-добре за какво количество храна става дума.

— Да не се е хванал на бас, че ще изяде цялата тази храна?

— Не, сър. Той всеки ден изяжда по толкова.

— Да не би случайно да е един висок около три метра и половина с оранжева коса? — попита Каин, като само донякъде се шегуваше.

Момичето се засмя.

— Не, сър. Той е съвсем обикновен човек.

— Хм, не бих казал, че е обикновен, щом всеки ден изяжда по толкова. Между другото, забравих да те попитам, кога убиха Триокия Били?

— Ами… сигурно преди пет, шест месеца. — Лунен ромон изведнъж се хвана за устата. — Ох, забравих картофите.

— Трябва да смените този знак отпред. Мислех, че това е само бар.

— Да, така е.

— Но вие сервирате храна, и то каква храна.

— Само за специални клиенти, като отец Уилям.

Лунен ромон тръгна към кухнята, но Каин я хвана за ръката.

— Какво?! Отец Уилям е на Сейф Харбър?

— Да, сър. Той ще дойде тук само след няколко минути.

— А кога е пристигнал?

— Не съм сигурна, сър. Може би преди седмица.

— Не видях палатката му, когато идвах към бара.

— Палатка ли казахте, сър?

— Да, той е проповедник.

— Знам това, сър, но тук отец Уилям е на почивка.

Каин се намръщи.

— Питал ли те е за Триокия Били?

— Не, сър. Причинявате ми болка, сър.

— Прощавай — Каин освободи ръката й. — Сигурна ли си, че не е казал нищо за Триокия Били?

— Не, сър. — Момичето тръгна към кухнята. — Извинете ме, но трябва да донеса картофите му.

— Не е ли споменавал нещо за Сантяго?

Лунен ромон се спря до кухненската врата.

— Защо? Не разбирам каква е връзката, сър.

— Отец Уилям е едновременно проповедник и ловец.

— Но това няма връзка със Сантяго.

— Сантяго е най-търсеният бандит на Границата.

— Сантяго е герой, сър. — Лунен ромон отвори вратата.

— За кого?

Момичето се разсмя, все едно, че й беше казал шега, а после изчезна във вътрешността на кухнята. Минута по-късно излезе, носейки огромна чиния изпускащи пара печени картофи.

— Кажи ми какво знаеш за Сантяго? — попита Каин, когато тя се приближи до масата на отец Уилям.

— Аз не го познавам, сър.

— Но защо каза, че е герой?

— Всички казват така.

— Кои са тези „всички“?

— Повечето хора, които идват тук. Още една бира, сър?

— Не, предпочитам да говорим за Сантяго.

— Но аз не го познавам.

— Висок около три метра и половина с оранжева коса — чу се дебел, мъжки глас откъм вратата. — Какво друго те интересува?

Каин се обърна, за да види един изключително дебел мъж, облечен изцяло в черно. На кръста му висяха на показ два големи лазерни пистолета.

— Ти си отец Уилям, нали?

— На твоите услуги — отец Уилям протегна огромната си ръка. — А ти си…?

— Себастиан Каин — каза Каин, учуден от силата на дебелите му пръсти.

— А! Приятелят на Въртю Маккензи, нали?

— Да. А ти си й спасил живота на Голдънрод.

— Господ Бог я спаси, аз съм само Негов служител.

— А какво прави Неговият служител на такава малка и отдалечена от цивилизацията планета?

— Едва ли ще повярваш, ако ти кажа.

— Сигурно няма, но кажи ми и сам ще реша.

— Добре, истината е, че открих каква прекрасна храна готви това дете — той се усмихна на Лунен ромон. — Бях решил да си взема отпуска и след като тук много ми допадна, просто останах.

— Наистина ли сама приготвяш храната?

— Да, сър — отвърна Лунен ромон.

Каин отново се обърна към отец Уилям.

— Така и не разбрах истинската причина, за да дойдеш тук.

Проповедникът се усмихна, но пръстите му се спуснаха надолу към пистолетите.

— Не знаех, че съм задължен да ти я съобщя.

— Само се опитвам да завържем разговор — вдигна рамене Каин.

— Щом не настояваш, не виждам защо да не ти кажа. Кацнах тук преди няколко дни, защото корабът ми се нуждае от ремонт. — Той отиде до масата си. — Нямам нищо против да продължим разговора си, но е голям грях да оставя тази разкошна храна да изстине. Ще седнеш ли при мен?

— Да, но няма да ям. Не се чувствам гладен.

— Колко жалко — излъга отец Уилям. Той взе една извънредно голяма салфетка, сложи я около врата си, придърпа чинията и си отряза парче месо. Пъхна го в устата си и започна шумно да дъвче. — Предполагам, че сега е мой ред да ти задам няколко въпроса, нали? И така, какво прави един толкова известен ловец като Себастиан Каин на Сейф Харбър?

— Дойдох да изпия една бира.

— Бог няма полза от лъжците, Себастиан, аз още по-малко.

— Дойдох да търся един човек, Триокия Били.

— Има ли награда за него?

— Вероятно.

— Вероятно? — повтори отец Уилям, преглътна хапката си и отпи голяма глътка бира.

— Не знам, не бях тук с намерение да го убивам, а да потърся информация.

— За Сантяго, нали?

— Защо мислиш така?

— Защото говорехте за него, когато влязох.

— Смятах, че и тук, както навсякъде, всички говорят за Сантяго.

— Знам още, че сте съдружници с Въртю Маккензи. — Отец Уилям се нахвърли върху картофите, а после отново се върна към печеното. — Какво мислиш, че щеше да научиш от Били?

— Къде да го открия.

— Значи ти мислиш, че ще си човекът, който е убил Сантяго?

— Само ще опитам. Струва ми се, че вече съм твърде близо.

— Защо мислиш така?

— Защото най-голямото престъпление, което може да се случи на Сейф Харбър, е някоя дребна кражба, но тук вече са идвали трима ловци — ти, аз и Макдугъл. Това трябва да означава нещо, нали?

— Макдугъл ли? И той ли е тук? — намръщи се проповедникът.

— Не. Той е убил Триокия Били и си е тръгнал.

— Ето, виждаш ли?

— Какво?

— Съвпадение. Вие двамата сте търсили Били, а аз поправям кораба си.

— А защо Били е бил точно на тази планета?

— Кой знае?

— Мисля, че някой трябва да знае. Той е бил известен убиец, какво може да е търсил тук?

— Най-вероятно се е криел. — Отец Уилям привърши с месото и изтри устата си от мазнината. — Лунен ромон — извика той.

— Така ли се казва момичето?

— Прекрасно име, нали? Извиква образи на мистична романтика, звезден прах и неземна красота.

— Струва ми се, че съм го чувал някъде преди.

Лунен ромон се показа от кухнята.

— Да, сър?

— Мисля, че е време за тортата, детето ми.

Момичето погледна празната му чиния и се намръщи.

— Казах ви и преди, сър, ако не престанете да ядете толкова бързо, съвсем скоро ще се разболеете.

— Все още не съм свършил, детето ми — засмя се отец Уилям. — Все още имам картофи и половин халба бира, но искам да хапна малко торта за разнообразие.

— Няма ли да изчакате малко, за да си починете, а и стомахът ви да смели погълнатата храна?

— Докато се върнеш с тортата, той ще се е оправил. Заля ли я отгоре с белтъчен крем, както ти казах вчера?

— Разбира се, сър.

— Браво, моето момиче! — той й подхвърли една платинена монета.

Лунен ромон ловко я хвана, пусна я в джоба си и тръгна към кухнята.

— Прекрасно дете, но си губи времето тук. Предложих да й дам постоянна работа като готвачка, но ми отказа.

— Може би знае, че не може да разчита да работи дълго при теб, след като те гледа как се тъпчеш.

— Глупости! Господ ми е възложил важна мисия, Себастиан, и аз ще живея дълго, дълго време. Нещо, което не може да се каже за един ловец, който иска да убие Сантяго.

— Но ти също си ловец на награди.

— Да, но аз съм от умните и не търся Сантяго.

— А защо не? От наградата ще има пари за доста църкви.

— От трийсет години се опитват да го хванат и все без успех. Той просто не си заслужава усилията.

Лунен ромон се показа от кухнята, носейки поднос с внушителна по размери шоколадова торта.

— Това е много интересен следобед за мен.

— О, така ли? — Отец Уилям гледаше тортата с нетърпение на малко дете, което бърза да отвори коледния си подарък.

— Да, вече срещнах двама души на Сейф Харбър. Единият мисли, че Сантяго е герой, а другият е ловец, но не се интересува от него.

— Лунен ромон, скъпа, ако отидеш до хладилника и погледнеш по-дълбоко в него, няма ли да откриеш малко сладолед, за да направя тази торта още по-великолепна?

— Мисля, че изядохте сладоледа още вчера, сър.

Отец Уилям изглеждаше съкрушен.

— Моля те, провери за всеки случай.

Момичето се отдалечи към кухнята.

— Лунен ромон — повтори Каин. — Черния Орфей не беше ли написал стих за нея преди няколко години?

— Да, той също като мен й е предложил по-добра работа, но и на него е отказала. Изглежда, че е много самостоятелна млада жена.

— Която обожава да пътува. Чудя се, какво ли прави тук?

— Защо не я попиташ? — предложи отец Уилям и пресуши халбата си. — Все пак, не мисля, че ще я дочакам да донесе сладоледа. Искаш ли да ти отрежа едно парче?

— Не, благодаря.

Отец Уилям отряза една трета от тортата и я сложи в чинията си, а после пъхна огромно парче в устата си. На лицето му се изписа удоволствие, което обикновено беше запазено само за разговорите с Бога.

— Себастиан, не знаеш какво изпускаш.

— Приблизително двайсет хиляди калории, нищо повече.

— Аз проповядвам много, убивам много, това значи, че трябва и да ям много. Господ ме разбира, защото не мога да върша всичката му работа на Границата, ако съм слаб.

— И аз те разбирам, само дано сърцето и стомахът ти да правят същото.

— Господ е нашия пастир, нека той мисли за това.

Лунен ромон се приближи до масата.

— Съжалявам, сър, но в хладилника наистина няма сладолед.

— Нали няма да забравиш утре да купиш?

— Ще се опитам.

— Браво, моето момиче!

— Мога ли да отсервирам картофите ви, сър?

Отец Уилям бързо сложи ръката си върху чинията.

— Не се тревожи за това, детето ми. След малко ще ги довърша.

— Мислила ли си да станеш готвач във флотата? — попита с усмивка Каин.

— О, не, сър. Аз харесвам сегашната си работа.

— Отец Уилям предложи да те попитам, защо си дошла на Сейф Харбър?

— Не знам. Чух, че е хубава планета и дойдох.

— А откога си тук?

Лунен ромон вдигна очи към тавана и започна да движи устните си, изчислявайки наум.

— Следващата седмица ще станат две години.

— Това е доста дълго време, за да останеш на едно място.

— Какво имате предвид, сър?

— Черния Орфей пише, че си била на повече от сто планети.

— Той е много добър човек. Написа стихове и за мен.

— И в тях се казва, че обичаш да пътуваш из галактиката.

— Да, така е.

— Но защо се спря именно тук?

— Сигурно тази планета ми харесва.

— А другите, на които си била?

— Някои от тях са хубави, други лоши.

— А какво е по-особеното на Сейф Харбър?

— Не знам. Хората са дружелюбни, работата ми не е лоша, живея в хубаво и безопасно жилище…

— Лунен ромон, това е достатъчно — прекъсна я проповедникът.

— Но нали ти каза да я попитам?

— Има голяма разлика между питане и разпитване. Остави я на мира.

— Извинявай, ако съм те засегнал, Лунен ромон.

— Не, сър, не сте. Вие и отец Уилям се държите много добре с мен.

В бара влезе един възрастен мъж и Лунен ромон отиде да го обслужи.

— Е, Себастиан — заговори отец Уилям, както си дъвчеше второто парче торта. — Предполагам, че няма да останеш много дълго тук, след като човека, когото търсиш, е мъртъв.

— Сигурно.

— Ще ти кажа, че ми беше много приятно да се запозная и да си поприказвам с теб.

— Ти колко още мислиш да останеш?

— Като гледам как готви това момиче, може и да остана завинаги, но смятам да тръгна все пак след два, три дни. Има толкова много души, които трябва да спасявам, а други по-бързо да изпратя при Сатаната.

— Но не и тази на Сантяго?

Отец Уилям се засмя.

— Не знам, ако случайно се сблъскаме, много ще си помисля, но това едва ли ще се случи. Имам толкова други неща да върша и няма да тръгна да си губя времето в обикаляне на галактиката.

— Ти си интересен човек. — Каин се изправи на крака. — Беше ми много приятно. Надявам се пак да се видим.

Отец Уилям протегна изцапаната си с шоколад ръка и стисна неговата.

— Кой знае, неведоми са пътищата Господни.

Вън вече се беше смрачило, когато Каин излезе от кръчмата и вдиша с удоволствие влажния, хладен въздух. Трите малки луни на планетата бяха изгрели, но светлината им бе оскъдна и той изчака няколко минути очите му да свикнат с тъмнината.

Градът не беше голям, само пет пресечки и площад, и Шуслер бе успял да кацне на около километър от покрайнините му. Каин тръгна по прашния полски път и вървя близо десет минути покрай огромно поле от мутирала царевица, някои стръкове на която имаха по дузина мамули. Някъде далече се чуваше мучене на крави — знаеше, че вече се пренасят ембриони, но за първи път чуваше този звук на толкова отдалечена планета. Вървя още петнайсетина минути, когато Шуслер го забеляза, освети пътя и отвори люка.

— Е, успя ли да научиш нещо от Триокия Били? — попита нетърпеливо киборгът, когато Каин седна в командната кабина.

— Не, той отдавна е мъртъв. Макдугъл го е открил преди четири месеца.

— Съжалявам. — Настъпи моментна пауза. — Знаеш ли, мога да се обзаложа, че Скитника е знаел това.

— Напълно е възможно.

— Накъде ще тръгнем сега?

— Засега наникъде. Нещо странно става наоколо.

— Какво значи странно?

— Сблъсках се с отец Уилям.

— Какво прави толкова далече?

— Каза, че е на почивка.

— Интересно, ала и това е възможно.

— Но защо именно тук и то сега.

— Да, има нещо странно в това толкова ловци да посетят една малка, селскостопанска планета.

— Срещнах и едно момиче, казва се Лунен ромон.

— Не съм я срещал.

— Тя е барманка, нито много красива, нито кой знае колко умна, на около двайсет години.

— Тогава какво интересно има в нея?

— Черния Орфей й е посветил стих.

— Но той е писал за още хиляди хора.

— И вече четирима от тях сме само на километър един от друг, на някаква забутана планета.

— Много интересно. Не съм го разглеждал от тази страна.

— Да, и аз смятам, че е интересно, но както и да е. Това момиче, според Орфей, е било на над сто планети.

— Аз съм бил на над триста. Какво особено има в това?

— Нищо, но то означава, че след като е навършила единайсет години, почти всеки месец е била на друга планета, а тук, на Сейф Харбър, неочаквано решила да остане цели две години. Какво е я накарало да спре да пътува?

— Много добър въпрос. Какъв е отговорът?

— Все още не го знам.

— Не научи ли нещо повече за нея?

— Да. Мисли, че Сантяго е герой.

— Така ли? Защо?

— Не знам, но ще направя всичко възможно, за да разбера. Можеш ли да ми дадеш една информация?

— От какъв род?

— Знам, че тук нямат космодрум, но трябва да има някаква агенция, която съобщава координатите за кацане и следи движението в орбита.

— Да, има такава.

— Добре, свържи се с тях и разбери кога е пристигнал отец Уилям.

Шуслер получи информацията след трийсет секунди.

— След няколко дни ще е тук цял месец.

— А на мен знаеш ли какво ми каза? Че е получил повреда и е кацнал преди седмица. Лунен ромон го потвърди.

— Ако искаш, отново да проверя?

— Не, няма нужда. — Каин се намръщи. — Странно само, какво чака тук?

— Приближаваме се, нали? — каза нетърпеливо Шуслер и гласът му стана още по-мелодичен.

— Да и то много — съгласи се Каин.

20.

Веднъж Чарли прави грешки,

но нивга не ги повтаря хлапешки.

Сърцето му е черно като антрацит.

Душата му студена е кат’ лед.

За всичко беше виновно името му. Друга причина просто Черния Орфей нямаше, за да го включи в своята балада. Той не беше нито бандит или герой, нито крадец или комарджия, киборг или ловец на награди, изобщо бе един съвсем обикновен, незабележим човек. Беше скитник с истинско име Чарлз Марлоуви Фелчър, който обикаляше от планета на планета и работеше толкова, колкото да изкара достатъчно пари за пиене. Имаше здрава физика, но не беше супермен, а уменията му при бой с юмруци не бяха нищо особено. Той не страдаше от непреодолимо желание да връща дълговете си, а това скоро стана известно и никой не му даваше и един кредит назаем. Най-вече барманите, които преди бяха постоянните му кредитори. На кръста си носеше внушителен звуков пистолет, но не умееше добре да го използва, а когато се опиташе да го направи, се оказваше, че е забравил да го зареди. Но той имаше доста странен прякор и това накара Черния Орфей да му посвети един стих.

Тъй като не беше много словоохотлив, така никой и не разбра защо има прякор Веднъж Чарли. Някои хора казват, че това е защото преди бил женен, но изоставил съпругата си, дошъл на Границата и се заклел никога повече да не живее с жена. Други разказват една доста объркана история, че бил намерил учебник, изброяващ всички възможни престъпления и той се заел да ги върши едно по едно и така полицията никога не можела да разбере, че е един и същи човек. Трети твърдят, че има такъв прякор, защото посещава всяка планета само по веднъж. Някои от неприятелите му (а той не може да се оплаче, че те не са достатъчно на брой) се подиграват, че името му е измислено от Плосконосата Сал, една от най-известните проститутки на системата Тумига, защото Чарли й заплатил за цял уикенд, а успял да се представи само един път.

Черния Орфей не се тревожил толкова откъде е произлязло името му, а бил привлечен от неговата загадъчност и скрито значение. Когато го срещнал за първи път, Чарли не бил изтрезнял, имал главоболие и ужасно настроение, затова стихът бил написан в този си вид.

Стихът за Веднъж Чарли беше едно от последните допълнения към епоса на Черния Орфей, така че повечето хора на Сейф Харбър не го бяха чели. Това, разбира се, беше за добро, защото ако го бяха направили, някой рано или късно щеше да го попита вярна ли е историята с Плосконосата Сал, а после любопитният и Чарли щяха да се озоват в болницата или в местния затвор.

Веднъж Чарли пристигна в типичен за Сейф Харбър ден, горещ, слънчев и влажен. Той веднага се зае да търси работа в най-близките стопанства. Все още се мотаеше наоколо, когато Каин се събуди, взе си душ и тръгна към града.

Тук всичко му приличаше удивително на селата от старата Земя. Къщите бяха същите, малките алеи и дори градинките с трева и цветя пред тях. Архитектурата бе подобна, защото къщите имаха огромни веранди и малки капандури. Каин се спря да огледа една по-подробно и едва сега забеляза, че под дървената фасада проблясва титанова сплав, а отдолу се виждат очертанията на термоядрен реактор. Той продължи да върви и скоро стигна до малък хотел. На предната веранда в плетен люлеещ се стол седеше отец Уилям.

— Прекрасен ден, нали, Себастиан?

— Да, така е. Добро утро, отче.

— Мислех, че вече си заминал да търсиш Сантяго.

— Нямам бърза работа. Реших да опитам закуската на Лунен ромон. Може да открия Сантяго и след трийсет години, така че един или два дена са без значение.

— Чух, че Ангела се е приближил доста до него.

— Всички така казват.

— Нима това не те тревожи?

— Опитвам се да не обръщам внимание. Отразява се на добрия сън.

— Хм, ти си много самоуверен човек, Себастиан Каин. Ако аз бях на твоето място, щях още снощи да си тръгна.

— Да, но не си на моето място.

— Така е. Е, приятно прекарване. Щом мислиш да останеш, каня те да вечеряш с мен. Ще дойдеш, нали?

— Предполагам.

— Не изглеждаш много очарован от поканата ми.

— Ами ти ядеш толкова бързо, че може да ми глътнеш ръката, преди да разбереш, че си направил грешка.

Отец Уилям отметна глава и избухна в гръмогласен смях.

— Харесваш ми, Себастиан, истина ти казвам! — изведнъж той стана сериозен. — Надявам се, че никога няма да се изправим един срещу друг като врагове.

— Мислиш ли скоро да нарушаваш закона?

— Аз ли? Никога.

— И аз също.

— Слушай, защо не седнеш при мен да си поговорим?

— Може би малко по-късно. Трябва да попълня корабните запаси с продукти.

— Върви си в мир, Себастиан. Денят е толкова хубав, че можеш да забравиш колко зло има в галактиката.

Каин кимна и продължи надолу по улицата, докато стигна до малък супермаркет. Отвори вратата и веднага бе лъхнат от приятна хладина.

— Добро утро, сър — посрещна го собственикът, мъж на средна възраст, който грижливо беше сресал косата си, за да прикрие едно оплешивяло място, но само го бе накарал да привлича още повече погледа. — Мога ли да ви помогна с нещо?

— Вероятно. Продавате ли книги, списания, вестници?

— Да, но те са от други планети. Тук нищо не се случва и няма журналистическа агенция. Нещо определено ли търсите?

— Да. Има ли някакви материали за Сантяго?

— Нищо, което да заслужава вниманието ви, сър. Само обичайните спекулативни статии, написани от журналисти, които нямат какво друго да правят. Вече е време някой да каже истината за него, след толкова много години.

— А каква е истината?

— Сантяго е велик човек. Човек, когото незаслужено смятат за престъпник.

— Не искам да ви засегна, но в повечето истории, които съм чувал за него, той прилича единствено на бандит.

— Сигурно сте слушали само хора, които не го познават.

— Интересно, а кого е трябвало да слушам?

— Моля, сър?

— Казвам, кого е трябвало да слушам. Кажете ми вие нещо за Сантяго.

— О, почти нищо не мога да ви кажа. Не го познавам.

— Но твърдите, че е велик човек?

— Точно така, сър. Ще откриете списанията тук, на третия ред, точно зад компютърните консумативи.

— Благодаря ви.

Каин хвърли един поглед на старите списания и излезе от магазина.

Следващата му спирка беше бръснарския салон. Докато бръснарят го бръснеше, Каин му зададе същия въпрос. Мъжът го погледна учудено и каза, че никога не е чувал за Сантяго.

Себастиан Каин прекара остатъка от сутринта в скитане из селцето, като се опитваше да завърже разговор с всеки минувач. Към обяд вече знаеше, че половината хора мислят Сантяго за светец, а другите изобщо не са чували за него. Най-накрая се върна обратно към хотела на отец Уилям. Проповедникът все още седеше на мястото си, но сега пиеше някаква напитка от чаша, пълна догоре с лед.

— Здравей, Себастиан. Реши все пак да дойдеш при мен.

— Да, за няколко минути.

— Аз само толкова имам. Наближава обяд и стомахът ми стърже. Как мина сутринта ти?

— Много интересно.

— Радвам се за теб. Не виждам да си се натоварил с продукти.

— Реших да пазарувам по-късно, когато стане хладно.

— Добра идея. След това ще си тръгваш ли?

— Може би.

— И накъде този път, Себастиан?

— Все още не съм решил. А ти?

— Предполагам на Сзандор II или на Грийнуилоу. Отдавна не съм проповядвал на тези планети. По пътя ще мина и през някоя пощенска станция, за да видя какво ново има по стените.

— Тук нямат ли поща?

— Не, тази планета е твърде малка, Себастиан. Писмата се доставят на всеки три седмици от местната химическа компания. Хората от града отиват сами да си ги вземат, а всички останали, когато получават торовете за фермите си.

— Откъде знаеш това? Изглежда не си пристигнал само преди няколко дни.

— Твоят сатанински кораб снощи се е интересувал кога съм пристигнал, нали? Това е много нечестна и неразумна постъпка, Себастиан. Не бива да се съмняваш в думите на Божия служител.

— Не пишеше ли в Библията, че да лъжеш е грях?

— Господ може да прощава и разбира.

— Дали ще прояви същото разбиране и към хората, които тази сутрин ме излъгаха?

— Никой не те е излъгал, Себастиан.

— Поне двайсет души ми казаха, че не са чували името Сантяго.

— Няма нищо чудно.

— Кога трябва да се появи той?

— Кой?

— Сантяго.

— Въображението ти работи, Себастиан.

— Мислех, че ще си говорим, отче.

— А не правим ли точно това в момента?

— Единият от нас говори, а другият продължава да лъже.

Отец Уилям се усмихна.

— Имаш късмет, че съм на почивка. Взел съм много скалпове и за по-малки обиди от тази. Но ако бях на твое място, не бих си пробвал отново късмета.

— Предполагам тогава, че разговорът ни е приключен?

— Не, напротив, но ще го продължим след обяд. Чувствам, че умирам от глад.

Отец Уилям прекоси прашния площад и влезе в бара, следван от Каин. Лунен ромон вече беше подредила масата, но изглежда се притесни, когато видя двамата мъже да влизат заедно.

— Не знаех, че ще дойдете, сър. Не съм приготвила нищо за вас.

— Той ще изяде един от моите сандвичи — каза великодушно отец Уилям.

Каин хвърли поглед към отрупаната с храна маса.

— Сигурен ли си, че седем ще са ти достатъчни?

— Господ ни учи да се жертваме за ближния. — Проповедникът сложи салфетката около врата си и тежко се отпусна на стола. — Лунен ромон, детето ми, нали не си забравила да купиш сладолед?

— Не, вече е в хладилника.

— Прекрасно. Между другото, г-н Каин ще ми е гост и за вечеря.

— Г-н Каин?! — повтори учудено момичето. — Същият, когото наричат Сонгбърд?

— Да, но аз не обичам това име.

— Чувала съм толкова много неща за вас, когато пътувах из Границата. Черния Орфей ви е посветил три стиха! Извинете ме, че не ви познах снощи.

— Не се тревожи. Нали никога не сме се срещали преди, а и аз не държа всички да ме познават.

— Но вие сте толкова известен!

— Не повече, отколкото ти и отец Уилям. И тримата сме в този проклет епос.

Лунен ромон го погледна загрижено.

— Нима не харесвате стиховете на Черния Орфей?

— Не особено. — Каин забеляза, че момичето е съкрушено и побърза да добави. — Но стихът, посветен на теб, е много хубав.

— Наистина ли мислите така? — усмихна се тя отново.

— Да, много е добър. Успя ли да намериш перлите, които търсиш?

— Всъщност, аз не търсех перли, сър. Г-н Орфей измисли това, за да се получи римата.

— А защо си била на толкова много планети? Сигурно си търсила нещо.

— Не знам, може би — сви рамене Лунен ромон.

— Може би с теб търсим едно и също нещо? — подхвърли Каин.

— А вие какво търсите, сър?

— Сантяго.

— Никога не съм го срещала, сър.

— А познаваш ли някой, който го е виждал?

— Не, сър. Дори някой да го е срещал, едва ли ще иска да го каже точно на мен.

— А ти не искаш ли да се срещнеш с него?

— С кого, със Сантяго ли? Той едва ли ще има време да се занимава с обикновено момиче като мен.

— Лунен ромон, детето ми — прекъсна ги отец Уилям, който вече се беше нахвърлил върху храната. — Мисля, че ще изпия още една кана с бира.

— Веднага, сър — тя тръгна към бара.

— Себастиан, започвай да ядеш, защото скоро нищо няма да остане.

— Всъщност, не съм толкова гладен. Ще ям, ако остане нещо.

— Но ти и снощи не беше гладен. Ядеш ли някога изобщо? Я се погледни колко си слаб.

— Ям, когато се прибера на кораба си.

— Мен не можеш ме накара да вляза в това сатанинско нещо. Учудвам се как Господ е позволил човек и машина да се слеят.

— Ако Господ не е искал да създаде човек-кораб, нямало е да създава и съществата граал.

Отец Уилям неочаквано спря да се тъпче.

— Себастиан, можеш да питаш колкото си искаш за Сантяго, но вземаш ли Господ на подбив, предупреждавам те, че се движиш по много тънък лед. Разбираш ли ме?

— Съжалявам, ако съм те засегнал.

— Мен не ме е грижа, ако ме обиждаш, но не бива така да се отнасяш с Бога.

— Тогава се извинявам и на двама ви.

Отец Уилям дълго гледа каменното лице на Каин, опитвайки се да разбере дали отново се шегува, но после се върна към храната си.

Лунен ромон донесе на масата още една халба с бира и Каин се готвеше да започне отново да я разпитва, когато вратата се отвори, Чарлз Марлоуви Фелчър влезе в кръчмата и поръча едно уиски и халба бира. Изглеждаше потен и обезсърчен и наистина беше такъв.

— Добър вечер — каза той и кимна към Каин и отец Уилям.

— Здравей, съседе. Струва ми се, че сега е едва обед — отбеляза проповедникът.

— Да, но ми е причерняло пред очите и ми се струва, че е вечер. Цяла сутрин обикалях тези поля да търся работа.

— На Сейф Харбър трудно ще ти се усмихне късметът.

— Това вече и сам го разбрах. — Веднъж Чарли направи знак на момичето. — Не оставяй тази чаша празна, скъпа.

— После отново се обърна към отец Уилям. — Не знаех, че тази дупка е и ресторант.

— Не е, аз съм само приятел на семейството.

— Тук ли живееш?

— Не, на почивка съм.

— И ти също ли? — той попита Каин.

— Не, аз само си пия бирата.

— Имаш ли име, приятелю? — попита отец Уилям.

— Да, Чарлз Марлоуви Фелчър, но всички ми викат Веднъж Чарли.

— Черния Орфей ми е говорил за вас, сър — каза неочаквано Лунен ромон.

— Каквото и да ти е казал е било лъжа, но нали все пак за това му плащат.

— Той не получава пари отникъде.

— Така ли?! Значи е дори по-голям глупак, отколкото си мислех — засмя се Чарли и пресуши втората си чаша уиски.

— Той не е глупак, а велик поет! — разгорещи се момичето.

— Не са ли те учили някога, че клиентът винаги има право?

— Не и когато обижда Черния Орфей.

— Е, добре, твоя работа. Аз съм тук да си почина и да пийна.

Отец Уилям отново се зае с храната си, а Каин замислено отпиваше от бирата си и реши да не разпитва повече Лунен ромон, докато Чарли не си тръгне или не се строполи под масата. Второто беше много по-вероятно, като гледаше как скитникът пие на един дъх уискито, а после го разрежда с бира.

— Лунен ромон, детето ми, донеси ми още няколко сандвича преди десерта — поръча отец Уилям и вдигна празната си чиния. — Но този път наблегни на сиренето, много го обичам.

— Изглежда, че не е лошо да си приятел на семейството — отбеляза Веднъж Чарли, като надзърна иззад бутилката си.

— Има си предимствата, особено за човек като мен, който винаги дарява заплатата си за църквата.

Чарли се усмихна широко.

— Ти да не си проповедник?

— Да, имам удоволствието да служа на Бога.

— Едва ли ти се отваря много работа на тази забутана планета.

— Нали ти казах, че съм тук на почивка.

— Но това е много тъпо място да прекараш отпуската си.

— Може на теб да ти се струва така, но на мен ми харесва. Все пак аз трябва да почивам. Ти какво работиш, приятелю?

— Сега работя единствено върху съдържанието на тази бутилка — измърмори Чарли, защото езикът му вече се преплиташе.

Лунен ромон излезе от кухнята и постави пълната чиния пред отец Уилям.

— Ей, тези сандвичи изглеждат много вкусни. Мисля, че и аз ще хапна няколко — каза Веднъж Чарли.

— Извинете ме, сър, но те не са в менюто на заведението.

— Щом ги сервираш на един проповедник, нима ще откажеш на мен — честния, трудолюбив работник?

— Наистина не мога, сър. Вземам продуктите от запасите на собственика.

— Не ми пука откъде ги вземаш. Казах ти, че искам сандвичи! Щом той яде, ще дадеш и на мен.

Лунен ромон погледна към отец Уилям и той незабележимо й кимна с глава.

— Добре, сър. Ще ви приготвя сандвичи — отвърна момичето и влезе в кухнята.

— Винаги съм умеел да убеждавам хората — гордо заяви Веднъж Чарли.

Отец Уилям и Каин не му отговориха. След минута Лунен ромон излезе от кухнята, носейки две чинии в ръце. Като мина покрай бара, тя сложи сандвичите пред Веднъж Чарли, а после тръгна към масата на Каин.

— Ах, намерила си ягоди за сладкиша ми с извара! — възкликна доволен отец Уилям. — Браво, моето момиче, на небето Господ ще те превърне в ангел!

— Този сладкиш сигурно е много вкусен? — попита мрачно Веднъж Чарли.

— Най-добрият! Това момиче е истинска магьосница в кухнята.

— Тогава и аз искам едно парче.

— Съжалявам, сър, но това е всичко, което съм приготвила.

— Пак ли да ти обяснявам, скъпа? Казах ти, че искам едно парче.

— Тя говори истината, Чарли — обади се отец Уилям. — Прави сладкиша само за мен.

— Тогава ще направи още един.

— Не мога, сър. Купувам продуктите рано сутринта. Отец Уилям не обича замразени сладкиши, всичко е прясно.

— Ти си отец Уилям?! — обърна се учуден Чарли.

— Да.

— Ловецът?

— Такова е желанието на Господ.

— А имате ли роднинска връзка с това момиче?

— Не.

— Тогава няма значение какво ще правя с нея, нали? — Той се обърна към Лунен ромон. — Размърдай се, искам да отидеш да купиш продукти!

— Не мога да напусна работата си, сър.

Веднъж Чарли сграбчи ръката й и я изви.

— Мислех, че си разбрала. Клиентът винаги има право!

— Пуснете ме, боли.

— Ще те заболи още повече, ако не изпълняваш това, което ти се казва.

— Пусни я, Чарли — каза тихо Каин.

— Ха, още едно мнение ли чувам?! — Веднъж Чарли се обърна към него. — Ти пък защо се месиш?

— И аз съм приятел на семейството.

— Така ли?! Ами защо ти и цялото ти семейство не вървите на майната си!

Каин се изправи на крака.

— Чарли, ти пи прекалено много. Пусни я и изчезвай оттук.

— Какво, заплашваш ли ме?! Да не се окажеш и ти ловец?

— Може и такъв да съм.

— А имаш ли име?

— Себастиан Каин.

— Ти си Сонгбърд?! — намръщи се Чарли. — Какво сте се събрали всички тук, конференция ли имате?

— Имаме един пиян мъж, който си търси белята.

— Хайде, стига глупости. Знам, че нищо не можете да ми направите, за мен няма награда. Аз само разговарям с това момиче, а ти не си пъхай носа, където не ти е работа.

— Пусни я и си тръгни, Чарли, и никой няма да пострада — бавно произнесе Каин.

Изведнъж Чарли бръкна в джоба си, извади автоматичен нож и го опря в гърлото на Лунен ромон.

— Една стъпка, Сонгбърд, и ще я убия!

— Отче, мислиш ли, че наистина няма награда за него.

— Едва ли, Каин. Такъв грешник като него все някъде е направил нещо — отец Уилям отвори расото си така, че двата лазерни пистолета да се виждат.

Веднъж Чарли започна да разбира в каква каша се бе забъркал, но в пияното му съзнание нямаше никакви идеи как да се измъкне от нея. Той затегна хватката си и помъкна Лунен ромон към вратата.

— Сонгбърд, стой си на мястото, иначе ще я заколя.

Каин се обърна към отец Уилям, сякаш за да му каже нещо, но после с едно светкавично движение извади пистолета си и пусна един куршум между очите на Веднъж Чарли. Гърмежът от изстрела отекна в бара. Лунен ромон изпищя, тялото на Чарли с трясък падна на пода, а Каин бързо прегърна момичето.

— Не се тревожи, сега си в безопасност.

— Добра работа, Каин — кимна одобрително отец Уилям. — Слушал съм много за теб, но сега с очите си виждам, че е било истина. — Той се изправи и се приближи до тялото на Веднъж Чарли. — Не ми е познато лицето му, но кой знае.

— Ако го искаш, вземай го — предложи Каин.

— Отстъпваш ми го?!

— Да. Сметни го като дарение към църквата.

— Благодаря ти, мили Боже. Спечелихме още един човек за каузата. — Той извади ножа си за скалпове.

— Лунен ромон, ела с мен отвън. Няма смисъл да гледаш това — каза Каин и изведе момичето през вратата.

— Защо? Какво мисли да прави отец Уилям? — попита тя ужасена.

— Не знам, но по-добре да не сме при него.

Двамата тръгнаха към площада, а отвсякъде към бара прииждаха любопитни хора. Продължиха да вървят още малко, докато край тях не остана никой. Лунен ромон все още трепереше и Каин я погледна загрижено.

— Искаш ли да те заведа на лекар?

— Не, по-добре съм вече. Ще се оправя.

— Сигурна ли си?

Откъм кръчмата се чу гръмогласният глас на отец Уилям, който съобщаваше на тълпата, че още един грешник е бил изпратен при Сатаната с няколко години по-рано.

— Напълно, сър.

— Радвам се. Ситуацията беше много опасна.

— Вие ми спасихте живота, сър. Защо?

— Ти ми харесваш, а никога не съм можел да търпя хора като Веднъж Чарли.

— Как мога да ви се отблагодаря?

— Кажи ми истината за Сантяго.

Лунен ромон стоя замислена няколко минути, а после кимна с глава.

— Щом това искате, сър.

— Отец Уилям също го чака, нали? Кога трябва да дойде?

— Сантяго е тук, сър.

— Сантяго е на Сейф Харбър?!

— Да.

— А откога е тук!?

— Сигурно от години. Той живее тук.

— Дяволите да ме вземат! А можеш ли да ме заведеш при него?

— Не, но ще ви запозная с някой, който може.

— Кога?

— Когато искате — вдигна рамене тя. — Може и веднага.

Каин изведнъж усети присъствието на отец Уилям и рязко се обърна. Той стоеше само на няколко метра и държеше в ръка кървавия си трофей.

— Ти си много упорит човек, Себастиан Каин. Уважавам това качество.

— Като си знаел, че Сантяго е тук, защо не си се опитал да го убиеш?

— Той не ми е нужен мъртъв.

— Защо?!

— Имам си свои причини.

— Е, аз пък имам свои, за да го открия.

— Така и разбрах.

— Нямам нищо против теб, отче, но ако се опиташ да ме спреш, ще трябва да те убия.

— Има да си мечтаеш за това — каза отец Уилям и докосна дръжките на лазерните си пистолети.

— Мислиш ли да стоиш тук, докато се върна?

— Ако се върнеш — поправи го проповедникът.

— Ще се видим по-късно, отче. Няма ли да ми пожелаеш успех?

— Нека Бог бъде с теб, синко.

Каин тръгна надолу по улицата, като очакваше всеки момент да чуе свистене от изстрел на лазерен пистолет, но отец Уилям се обърна и потегли към бара. Само думите му останаха да ехтят в съзнанието на Себастиан Каин.

21.

Мълчаливата Ани не говори,

не крещи и не мърмори.

Нито шепне, нито вика,

но един ден всичко ще ви каже.

Черния Орфей без съмнение е усетил, че в нея има нещо особено. „Нещо“ неопределимо имало в погледа й, в начина, по който се обличала, в поведението й, сякаш таяла в душата си някаква огромна тайна.

Черния Орфей и сам не знаел колко е бил прав.

Казваше се Мълчаливата Ани. Не беше няма, но хората вече си мислеха, че е.

Всички знаеха, че нещо ужасно й се бе случило, когато била на единайсет или дванайсет години — по това време живеела на Раксар II. Две години прекарала в болница и излязла оттам физически здрава, но никога повече не проговорила. Докторите твърдели, че говорът й не е увреден, но това, което била изживяла, й нанесло психически увреждания за цял живот.

Мълчаливата Ани се появявала на много планети, на Алтаир III, на Голдънрод, на Калами III, но никъде не оставала за дълго. Никой не знаеше какво е правила на тези светове, но още по-малко хора знаеха, че тя смята Сейф Харбър за свой дом.

— Мълчаливата Ани? Нима и тя е на Сейф Харбър? — попита учудено Каин.

— Да, сър.

— Странна работа. Изглежда, че половината хора, за които е пял Черния Орфей, са на тази малка планета.

— Не е точно така, сър. Тук сте вие, аз, корабът ви Шуслер, отец Уилям, Мълчаливата Ани и Сантяго.

— Не споменаваше ли Орфей, че е глухоняма?

— Тя не говори, но може да чува всичко, което кажете.

— Каква е връзката й със Сантяго?

— Работи при него.

— Сигурна ли си?

Лунен ромон кимна с глава.

— Да, сър.

— Слушай, защо не спреш да ме наричаш „сър“? Аз се казвам Себастиан.

— Много хубаво име, сър.

— Благодаря ти. Наистина ли мислиш така?

— Разбира се. А вие, сър?

— Предполагам, че е по-хубаво от Сонгбърд. — Той се огледа наоколо. — Мълчаливата Ани не живее по средата на някоя нива с царевица, нали?

— Не, разбира се, че не — засмя се Лунен ромон.

— Нищо друго не виждам, а вече сме на километър извън града.

— Тя живее в една малка къщичка на около осемстотин метра нагоре по този път, сър.

— Себастиан — поправи я той.

— Да, Себастиан.

— Как се запозна с нея?

— Не мога да си спомня. Сигурно е станало в църквата. Не е било в бара, защото тя не пие.

— И оттогава сте близки приятелки?

— Не, само приятелки сме. Аз никога в живота си не съм имала близка приятелка.

— Добре ли я познаваш?

— Тя често спира да пие чай при мен, рано сутринта, а когато имам свободен ден, аз й ходя на гости.

— Защо мислиш, че тя ще ме заведе при Сантяго?

— А защо да не го направи?

— Защото съм ловец.

— Но Сантяго знае това, сър.

— Сантяго знае за мен?!

— Сантяго знае всичко.

Той я погледна учудено, но не каза нищо и те продължиха да вървят мълчаливо следващите няколко минути.

— Ето, това е, сър — каза Лунен ромон и посочи една малка постройка на около петдесет метра от пътя.

— Струва ми се, че там няма никой.

— О, тя си е вкъщи, сър.

— Откъде си толкова сигурна?

— А къде другаде може да бъде?

— Знам ли, ти ще ми кажеш.

Те стигнаха до вратата, изчакаха охранителната система да ги сканира и точно, когато Каин вече си мислеше, че къщата е празна, на прага застана ниска, слаба жена, облечена в стара армейска униформа.

Изглеждаше на около трийсет, но чертите на лицето й бяха остри и неприятни. Имаше дълбок белег, започващ от челото и стигащ до бузата й, който дори пластичната хирургия изглежда не бе успяла да заличи. Нямаше никакъв грим, а това правеше устните й да изглеждат още по-тънки.

— Здравей, Ани — поздрави я Лунен ромон. — Това е Себастиан Каин. Той иска да говори с теб.

Мълчаливата Ани ги покани с жест да влязат в къщата. Каин последва двете жени в просторна дневна, чиито стени бяха покрити с етажерки, а на тях безразборно бяха натрупани книги, касети и холографски дискове. В ъгъла имаше покрит с прах компютър и Каин забеляза, че на екрана му свети някакъв текст, който Ани бе четяла преди да дойдат.

Мебелите напълно отговаряха на останалия интериор в стаята — бяха стари, неудобни и хаотично подредени.

Мълчаливата Ани посочи първо Каин, а след това един от по-големите столове и той седна на указаното му място, а Лунен ромон кръстоса крака направо на пода. Мълчаливата Ани направи движение, все едно, че налива нещо.

— Да, благодаря, Ани — кимна Лунен ромон. — Ще пия чаша чай. А вие, сър?

— Нямам нищо против чаша чай.

Мълчаливата Ани опита да се усмихне и излезе от стаята, за да се върне след малко с пластмасов поднос, на който имаше три чаши и нащърбена порцеланова каничка. Жената направи движение, все едно, че стиска нещо.

— Не разбирам какво казваш.

— Пита дали искате парче лимон, сър? — обясни Лунен ромон.

— Не, благодаря.

Мълчаливата Ани седна на близкия диван и погледна въпросително към Каин.

— Той иска да се срещне със Сантяго — отговори вместо него Лунен ромон. — Казах му, че ти ще го заведеш.

Жената вдигна леко едната си вежда нагоре.

— Но аз вече му обещах, Ани.

Мълчаливата Ани направи някакъв жест, който Каин не разбра.

— Защото ми спаси живота. Един лош човек дойде в бара и заплаши, че ще ме убие, а г-н Каин го спря.

Мълчаливата Ани внимателно огледа Каин.

— Нали ще го заведеш, Ани?

Жената стоя около минута без да се движи, но накрая кимна с глава.

— Благодаря ти, благодаря ти много, Ани. Знаех си, че няма да ми откажеш.

Мълчаливата Ани се обърна към Лунен ромон и направи друг знак с ръце.

— Сър, сега тя иска да си вървя.

— А аз как ще говоря с нея?

— Тя винаги може да ви обясни със знаци и мимики.

— Дано да се получи. От вашия разговор почти нищо не разбирах.

— Мен ме е учила на езика на немите хора, но тя умее да общува и с обикновени знаци.

— Благодаря ти много за помощта. Надявам се, че пак ще се срещнем.

— Вие сте много добър човек, Себастиан. — Лунен ромон се наведе и бързо го целуна по бузата, но после се изчерви и изтича към вратата.

Каин се обърна към Мълчаливата Ани.

— Кога мислиш, че ще можем да отидем при него?

Мълчаливата Ани сложи пръст пред устните си, за да го накара да замълчи. Тя отиде до прозореца и когато видя, че Лунен ромон вече е на пътя, водещ към града, се обърна към него.

— Скоро.

— Какво?! — сепна се Каин.

— Казах, че ще отидем скоро, но първо искам да си поговорим.

— Мислех, че си няма.

— Говоря тогава, когато има нужда от това.

— Защо тогава предпочиташ да мълчиш?

— За да не съм принудена да отговарям на глупави въпроси. — Тя отпи от чашата си. — Доколкото знам, дошли сте да го убиете, нали?

— Да.

— Мога ли да попитам защо?

— Защото за него има награда.

— И това е единствената причина?!

— Защо? Трябва ли да има и други?

— Надявах се да е нещо по-смислено и значимо. Ще ми е неприятно да разбера, че той си е съставил погрешно мнение за вас.

— За Сантяго ли говорим?

— Да, той ви очаква още от мига, когато седнахте да разпитвате Джеронимо Джентри на Кийпсейк.

— Но какво говориш?! Искаш да кажеш, че Сантяго ми е помогнал да го открия?

— Да, точно това ви казвам.

— Не ти вярвам.

— Както искате, но как ще си обясните, че след толкова години безплодно търсене, точно сега го открихте? — Каин не отговори. — Трябва дори да добавя, че Сантяго ви улесни максимално, за да стигнете до Сейф Харбър, но не казвайте това пред него.

— Добре. Каква е причината да го направи?

— Той ви изучава от много дълго време, г-н Каин. Още от деня, когато дойдохте на Границата.

— Но защо?

— Сантяго постъпва така с всеки, който го интересува.

— Но не позволява на всеки да го открие, нали?

— Не, вие сте едва втория човек.

— А кой е бил първия?

— Няма значение, той вече е мъртъв.

— А какво ще кажеш за отец Уилям?

— Какво да кажа?

— Нали и той е открил Сантяго?

— Тук грешите, г-н Каин. Той не преследва Сантяго.

— Тогава защо стои тук?

— Няма да ми повярвате, ако ви кажа.

— Твърде вероятно е, но по-добре да чуя причината.

— Отец Уилям е тук, за да защитава Сантяго.

— От кого, от мен ли?! Защото тогава не направи нищо, за да ме спре?

— Той не се тревожи за вас.

— Ангела?

— Да, съвсем скоро ще бъде тук.

— Това значи, че ще открие Сейф Харбър без помощта на Сантяго, нали?

— Точно така.

— А Сантяго не иска да се изправи срещу Ангела?

— Не знам дали изобщо е мислил по въпроса. Отец Уилям сам реши да го защитава, никой не го е молил.

— Но защо отец Уилям е решил да защитава един престъпник?

— Това трябва да се опитам да ви обясня, преди да се срещнете със Сантяго. — Мълчаливата Ани си наля още чай.

— А каква е ролята на Лунен ромон?

— Никаква. Тя е просто една красива, умна млада дама, която не знам защо е станала барманка.

— Но тя знаеше, че Сантяго е тук?

— Както и всички хора, с които говорихте тази сутрин.

— И никой не се е опитал да го предаде?

— Всъщност пет, шест човека се опитаха, но те отдавна са покойници.

— Нека те попитам още нещо за Лунен ромон? — помоли Каин, като се опитваше да асимилира цялата информация, която научаваше. — Нали през целия си живот тя е скитала от планета на планета? Защо е дошла тук?

— Просто шанс, нищо повече.

— Тогава защо е останала?

— По същата причина, по която останах и аз.

— А тя е?

— Сантяго е велик човек и герой.

— Той е само един крадец и убиец.

— Всичко зависи от гледната точка.

— Няма никакво значение гледната точка, Ани. Този човек е грабил и убивал, още преди да си била родена. Демокрацията официално му приписва четирийсет убийства, но аз мисля, че те са над сто. А от добър източник знам, че има складове, пълни с крадени стоки из цялата Граница.

— Предполагам, че този „добър източник“ се казва Скитника?

— Той не би рискувал живота си, ако не беше сигурен, че те съществуват.

— Виж, аз не споря за тяхното съществуване. Между другото, мисля, че сега Веселия скитник рискува живота си.

— Да не би и той да е участник в това?

— Не, в никакъв случай. Работеше за нас, но Сантяго го изгони.

— Неразбирателство между двама крадци?

— Тук имаше само един крадец, но за радост отдавна е уволнен. Аз гласувах за неговата смърт, но Сантяго го съжали. Може би, защото е отгледан от извънземни.

Каин въздъхна.

— Добре, дотук чух от много хора, включително и от теб, че Сантяго е велик човек. Няма ли да ми обясниш защо?

— С удоволствие. Ще започна от това, което казахте вие — че е виновен за смъртта на над сто души. Нека ви поправя, че тази цифра е около осемстотин.

— И това го прави велик? — иронично подхвърли Каин.

— Колко хора сте убили досега, г-н Каин?

— В момента не говорим по тази тема.

— Нищо, отговорете ми.

— Трийсет и седем.

— Защо лъжете, г-н Каин?

— Така ли мислиш?

— Да, случайно знам, че на Силария сте убили повече от пет хиляди мъже и жени.

— Това беше война.

— Не, г-н Каин, било е революция.

— Какво искаш да кажеш? Че смяташ Сантяго за революционер?

— Да, той е такъв.

— Една жена на име Саргасовата роза твърдеше същото, но и на нея не повярвах. Срещу кого е насочена революцията му?

— Срещу Демокрацията.

Каин не успя да сдържи смеха си.

— И ти вярваш, че ще успее да свали Демокрацията?

— Не, г-н Каин. Демокрацията контролира хиляди планети, на които живее деветдесет и осем процента от населението на галактиката. Има трийсет милиона космически кораба и неизчерпаеми запаси от пари и природни богатства. Глупаво е дори да се мисли, че може да се свали от власт.

— Е, тогава? Какво цели Сантяго?

— Да я отблъсне от Границата. Да спре разширяването й и асимилирането на цели планети, заедно с тяхното население.

— Като краде произведения на изкуството и убива дребни контрабандисти като Дънкан Блек?

— Дънкан се оказа предател. Той беше екзекутиран, а не убит.

— Но крайният резултат е бил същия, нали?

— И вие сте екзекутирали хора, само защото са мислели различно от вас. Нали не греша?

Каин остана мълчалив около минута.

— Добре, продължавай — кимна накрая той.

— Обвинявате го, че краде произведения на изкуството, но това, което чувам, са думи на Веселия скитник. Причината, за която двамата със Сантяго се скараха, беше именно тази. Скитника искаше да запази за себе си определени предмети, а Сантяго държеше те да се продадат на черния пазар.

— За заплати на войниците ли бяха необходими парите?

— Получавали ли сте пари за това, което сте вършили на Силария?

— Не.

— Същото важи и за нас. Ние сме доброволци.

— Тогава за какво е използвал парите?

— Ще видите.

— Кога?

— Съвсем скоро.

— А защо не сега?

— Защото сте създали известно напрежение в града, когато сте застреляли Веднъж Чарли.

— Не чух Лунен ромон да ти казва кого съм убил.

— Аз не живея толкова изолирано, г-н Каин. Отец Уилям се обади и ми разказа всичко, което се е случило, а също, че вече сте тръгнали към къщата ми. Както и да е, знам че сте имали изцяло добри намерения, но вече не можем да запазим самоличността ви в тайна.

— Аз никога не се крия. Защо да го правя сега?

— Защото повечето хора от града са готови да дадат живота си, за да защитят Сантяго. Отец Уилям ще ми се обади, ако всичко е спокойно и никой не е тръгнал насам. Тогава ще отидем при Сантяго.

— В случай, че дойде някой, ще се защитавам.

— Няма да е необходимо. Отец Уилям ще ги спре.

— Защо?

— Сантяго иска да говори с вас.

— Дори да му струва загубата на няколко негови привърженици?

— Това едва ли ще се случи, но все пак — да.

— Опитваш се да ме убедиш, че е светец, но аз продължавам да съм на противоположното мнение.

— Не твърдя, че е светец. Той е човек, който е трябвало да произнесе толкова смъртни присъди, колкото никой друг в галактиката.

— Сам е избрал да бъде такъв.

— Дългът го е накарал да стане такъв.

— Добре, а защо аз съм му толкова необходим?

— Мислех, че вече сте разбрали.

Каин сведе глава и дълго мълча.

— Защо смяташ, че ще се присъединя към вас?

— Вие някога също сте били революционер, г-н Каин.

— Галактиката е пълна с бивши, безработни революционери.

— Повечето от тях са се приспособили към новия си живот, само вие не успяхте.

— Напротив, аз се приспособих най-добре — каза иронично Каин. — Научих много неща, а когато всичко свърши, намерих начин как да ги използвам. Преди убивах хора без пари, а сега това ми е професията.

— Сантяго не се интересува от това дали можете да убивате.

— А от какво тогава?

— От това, че можете и да не убивате.

Каин се намръщи.

— Не мисля, че разбирам.

— Вие оставихте Куентин Сисеро да си тръгне.

— Той имаше заложница.

— Десет седмици преследвахте Кармела Спаркс и след това я освободихте.

— Тя имаше три деца, последното беше пеленаче. Всички щяха да умрат без нея.

— Това нямаше да спре Макдугъл или Ангела.

— Тогава Сантяго трябва да говори с тях, а не с мен.

— Сантяго не се интересува от хора, които са загубили своята хуманност. Вие все още сте способен да проявявате разбиране и състрадание. Това е причината той да желае да бъдете с нас.

— Само че не е ясно, дали аз самият ще го пожелая.

— Не се съмнявам, че ще го направите. Той е изключителен човек.

— Ти как се срещна с него?

— Детството ми премина на Раксар II, една планета с голямо извънземно население, което често водеше граждански войни. Демокрацията назначи военно управление, за да запази мира. Когато бях на единайсет, трима войници ме пребиха и изнасилиха. Родителите ми подадоха оплакване, но тогава Демокрацията имаше проблем с финансирането на военните и информацията за това престъпление едва ли е напуснала планета. Войниците бяха преместени на друга планета и всичко се потули. Две години се възстановявах в болница.

— Оттам ли е белегът на лицето ти?

— Той е най-малкото. В душата ми остана белег за цял живот — отвърна горчиво Ани. — Но както и да е, Сантяго разбрал какво се е случило…

— Как?

— Той работи доста отдавна. Има информатори на всяка планета. Тримата бяха открити и убити. — Мълчаливата Ани опита да се усмихне. — Мисля, че тогава Алтаир от Алтаир се оказа тази, която възстанови справедливостта.

— И ти се присъедини към организацията?

— А вие какво щяхте да направите?

— Щях сам да ги убия.

— Не всички са способни убийци като вас, г-н Каин. Изискват се умение и първични инстинкти, които не всеки човек притежава.

— Какво ще кажеш за инстинктите на Сантяго?

— Не съм много сигурна, но доколкото знам, той лично не е убил никого досега.

— След като ми каза колко смъртни присъди е издал, бих го определил като страхливец, щом не е извършил нито една от тях със собствените си ръце.

— Смятам, че е под достойнството ми да отговарям на тази ваша забележка.

— Все пак, как го откри? — продължи Каин, без да й се извини.

— Когато той иска да го откриеш, прави всичко, за да те улесни.

— Мисля, че ще оспоря това твърдение.

— Нима още вярвате, че сам щяхте да го откриете?

— Според думите ти, не съм имал никакъв шанс.

— Сантяго прави нещата още по-трудни за хора, които се опитват да го открият, а той не желае да ги вижда. Най-лесно го намери Лунен ромон.

— Мислех, че тя е дошла тук случайно?

— За нея това си беше чиста случайност, но рано или късно тя трябваше да дойде.

— Защо?

— Родителите й работеха за Сантяго. Агентите на Демокрацията ги убиха, когато тя беше само на четири години. Сантяго не можеше още тогава да я вземе при себе си, защото я следяха. Така той й стана ангел-пазител. Където и да отидеше, на която и планета да започнеше работа, винаги имаше човек от организацията, който да я защитава. Най-накрая, когато се уверихме, че Демокрацията вече се е отказала от нея, някой й намекна, че Сейф Харбър е много хубава планета. Лунен ромон пристигна тук, започна работа и щом се уверихме, че никой не я следи, й казахме истината.

— Ти ли го направи?

— Не. Тя не знае, че мога да говоря.

— Сантяго лично й е казал?

— Не, двамата не са се срещали. Лунен ромон е много добро момиче, но не трябва да се присъединява към нас. Достатъчно е загубила и изстрадала. Колкото по-малко знае, толкова по-добре.

— Защо все пак й е разказал какво се е случило с родителите й?

— Защото искаше тя да остане на Сейф Харбър, където е и в най-голяма безопасност.

— А ако Лунен ромон реши да си тръгне?

— Тя е свободен човек. Може да си тръгне, когато пожелае.

— Въпреки че знае планетата, на която е Сантяго?

— Да.

Каин замислено сведе глава.

— Искам да се срещна с него.

— Разбира се. Нали за това сте дошли?

— Да не се окаже капан?

— Защо ще използваме толкова заплетен начин?

— Не знам. Ако си ме излъгала, смятай Сантяго за мъртъв.

— Не лъжа. Не знам само защо отец Уилям не ми се обади. Сега ще му звънна в бара, за да разбера какъв е проблемът.

— По-добре аз да го направя. Лунен ромон ще вдигне първа слушалката, а ти нали не трябва да говориш пред нея.

— Лунен ромон никога не е чувала гласа ми и едва ли ще попита кой се обажда.

— Разбирам.

Мълчаливата Ани се свърза с бара и проведе тих разговор за около минута, преди да прекъсне връзката.

— Вече можем да тръгваме.

— Защо не се е обадил?

— Започнал да яде и пие и напълно забравил за нас.

— Това не ме учудва. — Изведнъж Каин се намръщи. — Знаеш ли, можем ли да отложим срещата с около час?

— Защо, какво има?

— Трябва да свърша една работа.

— Има ли връзка със Сантяго?

— Само непряка. Дал съм обещание, което сега трябва да изпълня.

— На кого?

— На един приятел. Изчакай ме, скоро ще се върна.

Мълчаливата Ани кимна и Каин излезе от малката къщичка. После тръгна по пътя, водещ към града. След около час, той пристигна.

— Изглеждаш нещастен — отбеляза Шуслер, когато Каин влезе в кораба.

— И наистина съм.

— Сбъркал си, че си дошъл на Сейф Харбър?

— Не, напротив.

— Сантяго скоро ще дойде? — попита развълнувано киборгът.

— Не, той живее тук.

— О, благодаря ти, Господи! — възкликна Шуслер с метални нотки в гласа, които сигурно изразяваха облекчение. — Спомняш си за нашата сделка, нали?

— Затова съм тук.

— Ти си много добър и честен човек, Себастиан.

— Кажи ми какво трябва да направя — Каин се приближи към мястото, където бяха човешките останки на Шуслер. — Има ли някакъв начин да откача тези връзки, без да усетиш болка?

— Аз не чувствам болка. Ако изпитвах нещо, може би щях да предпочета да живея.

— Това ми звучи глупаво.

— Само защото си човек, Себастиан, и можеш да чувстваш.

Каин натисна кода, откриващ кутията с останалото от човека Шуслер.

— Добре, какво да направя сега?

— Нищо особено. Заповядай ми да прекратя съществуването си и аз ще умра. Готов съм да изпълнявам заповедите ти, дори да ми струва живота.

— И това е всичко, което трябва да направя?

— Да.

— Можеше да стане и по-рано.

— Имахме уговорка. Ти се съгласи да летиш с мен, а аз — да те заведа при Сантяго. И двамата изпълнихме своето.

— Готов ли си? — попита Каин.

— Да… Себастиан?

— Какво?

— Кацал съм на амонячни, хлорни, метанови планети. Бил съм на Делурос VIII, а и в най-затънтените кътчета на галактиката. Летял съм по-бързо от светлината, проправял съм си път в астероидния пояс…

— Да, знам.

— Но има едно място, където никога не съм бил.

— Къде?

— Не съм влизал в сърцето на звезда.

— Никой не го е правил.

— Тогава аз ще го направя. Това е прекрасен спомен, който ще отнеса със себе си във вечността.

— Заповядвам ти да летиш към звездата на тази система — произнесе Себастиан Каин с нещастен вид.

— Благодаря ти, Себастиан — каза киборгът. — Сега по-добре ме остави сам.

— Сбогом, Шуслер.

— Ще ме видиш още веднъж, Себастиан. Скоро ще се смрачи. Тогава погледни небето. Аз ще бъда първата звезда на него.

— Ще те гледам, Шуслер — обеща Каин.

Той се обърна и излезе от кораба. Един час по-късно, когато заедно с Мълчаливата Ани вървяха най-после към целта, той вдигна поглед към потъмняващото небе. В началото не забеляза нищо необикновено, но после откри една ярка точица да се движи все по-бързо и по-бързо към залязващото слънце на Сейф Харбър. Тя гордо се насочваше към бушуващите пламъци, после изведнъж проблясна и изчезна завинаги.

Част шеста
Книгата на Сантяго

22.

Баща му е комета.

Майка му — космическия вятър.

Господ се разплакал, когато го видял,

а Сатаната тихо се засмял.

Този и още трийсет и девет стиха му посветил Черния Орфей. Никой друг не е получавал повече от дузина, но все пак никой друг не е Сантяго.

Орфей наистина се сблъскал с морална и артистична дилема, стигайки до момента, когато вече трябвало да опише Сантяго. За всички други свои вербални портрети той използвал информация от първа ръка, защото се срещал със своите бъдещи герои, но никога дори не бил виждал най-известния бандит на галактиката. (На практика Черния Орфей и Сантяго се срещнали пет пъти и говорили два пъти, но поетът така и не разбрал това.) От друга страна Орфей чувствал, че една сага, която описва по-известните хора и събития на Границата, ще е направо смешно непълна, ако в нея няма отделна глава за Сантяго.

Така той направил следния компромис. Написал цели четирийсет стиха за него, но никога не го нарекъл по име. По този начин искал да внуши на читателите, че тези строфи са непълни и незавършени.

Себастиан Каин бързо стигна до заключението, че легендите за Сантяго са също толкова непълни, колкото и стиховете на Черния Орфей. Той седеше в колата на Мълчаливата Ани, която се движеше между избуялите житни полета, вълнуващи се като море под бледата светлина от трите луни на Сейф Харбър. След половин час Мълчаливата Ани най-после спря колата.

— Първа спирка.

— Този хамбар? — попита учудено Каин.

Ани се усмихна загадъчно.

— Мислех, че вече сте се научили да съдите за Сантяго не по това, което виждате или чувате в момента.

Тя се приближи до вратата и набра комбинацията на ключалката. Каин я последва и се озова между редица от сушилни бункери, всичките пълни догоре с кочани от мутиралата царевица. Високо над тях имаше помещение за сено, но сега то беше празно.

— Е, защо дойдохме тук?

— Погледнете в третия контейнер.

Каин се приближи до него.

— Прилича ми на царевица.

— Точно така, но вижте по-внимателно.

Каин пъхна ръка между кочаните и напипа нещо метално. Извади го и то грейна под лунната светлина.

— Златно кюлче от обира на Епсилон Еридан?

— Да. Останали са само четирийсет кюлчета.

— И всичките са при царевицата?

— Да.

— А с другите какво направихте? Видях едно при Джонатан Стърн на Порт Етранже.

— Повечето бяха продадени. Искате ли да знаете къде по-точно?

— Защо не?

— Тогава ме последвайте.

Мълчаливата Ани влезе в малък офис, в който имаше два видеофона, календар от истинска хартия, закачен на стената, старомоден въртящ се стол и компютър. Всичко, освен единия телефон и компютъра, беше покрито с дебел слой прах. Жената включи компютъра и подложи първо палеца си, а после очните си дъна под скенера, след което поиска детайлите за златото от Епсилон Еридан. Каин се приближи, за да може да чете данните, излизащи на монитора.

— Виждам, че отец Уилям е получил една трета от него.

— Да, чрез него парите по-лесно достигат до бедните и гладни хора. Както виждате, по-голямата част от златото е била продадена чрез черния пазар на Кабалка V.

— Но това е планета на извънземни?!

— На извънземните не им е необходимо много време да разберат, че хората са готови на всичко за злато.

— И получените пари са отишли в тази болница?

— Не съвсем. Организирахме и една акция на Пико II.

— Какво сте правили пък на Пико II? Това е само една скала, носеща се из космоса.

— Наши приятели бяха в затвора на тази планета.

— Освободихте ли ги?

— Не беше възможно.

— И какво направихте?

— Взривихме целия затвор.

— Заедно с приятелите ви?

— Демокрацията не се спира пред нищо, за да открие Сантяго. Те бяха честни хора, но щяха да ги принудят да говорят. Ако не с мъчения, то с наркотици.

— И Сантяго е постъпил честно с тях?

— Казах ви вече, той не е светец. Сантяго е обикновен човек, който се бори срещу огромна политическа и военна машина. Всички, които тръгват в акция, знаят какво може да им се случи. Как мислите, че толкова години Сантяго остава неразкрит? Ние умеем да пазим тайна. Когато отиваме в акция, извършваме я успешно или умираме, но никога не позволяваме да ни пленят.

— Тогава защо се е получило така на Пико II?

— Хората ни са били атакувани от засада и не са могли да се самоубият. Изглеждате ми разочарован, г-н Каин. Мислех, че щом сте участвали в революция, познавате правилата на играта. Те съвсем не са джентълменски.

— Така е, но не ми харесва, че толкова лесно губите хората си.

— Надявам се, че не го мислите сериозно. Изобщо не е романтично да се бориш с жестока власт, която нямат никаква надежда да победиш.

— Тогава какъв е смисълът да се води тази война?

— Защото трудно можеш да останеш безразличен. Така ще загубиш много повече.

— Звучи добре, но за мен няма голям смисъл.

— Сигурна съм, че Сантяго ще ви го обясни по-добре.

— Кога?

— Съвсем скоро. — Мълчаливата Ани изключи компютъра и тръгна към изхода. — Да вървим, г-н Каин.

Те влязоха в колата и скоро тя отново набра скорост по прашния полски път.

— На Сейф Харбър ли е роден? — наруши мълчанието Каин.

— Не.

— А откога е тук?

— От около петнайсет години, но половината време го е прекарал на други планети.

— Срещал ли съм го някога преди?

— Напълно е възможно — усмихна се Мълчаливата Ани. — Черния Орфей го е срещал пет пъти, но едва ли някога ще разбере това.

— Има толкова много неща, които този проклет певец не знае.

— Много лесно отричате почти всичко, г-н Каин. Животът ви сигурно е бил пълен с разочарования.

— Не повече от обикновеното — усмихна се мрачно Каин. — От друга страна, почти нищо не успях да постигна.

— Не си придавайте излишна скромност. Вие сте един от най-добрите ловци на награди.

— Сигурно сте гледали малко повече научно-фантастични филми. Аз не се сражавам с бандитите посред бял ден. Няма нищо вълнуващо в това да откриеш човек, който никога не те е виждал, да се приближиш незабелязано и да му пръснеш черепа.

— Ще кажете ли същото за Алтаир от Алтаир и Валето Каро?

— Не, бях невнимателен и несръчен в тези случаи.

— Какво ще кажете за Александър Старейшината? Охраняваха го шест човека.

— Четири.

— Мисля, че се отклонявате от темата.

— Темата не беше ли, че се интересувате от мен не като убиец, а точно обратното?

— Да, така е, но вие притежавате разностранни таланти. Надявам се Сантяго да намери начин да ги използва.

— Ще видим.

Те пътуваха мълчаливо повече от половин час, преминавайки само покрай малки химически заводи, които преработваха животинските отпадъци в електрическа енергия. Най-накрая колата се отклони от пътя и спря пред редица от силози.

— С какво ще ме впечатлиш сега? — попита Каин, когато Мълчаливата Ани изключи двигателя.

— Медицински център.

— Но защо сте го скрили по този начин? Демокрацията едва ли ще атакува една болница.

— Защото населението на Сейф Харбър е малобройно и не може да финансира такъв комплекс. В противен случай веднага ще привлече вниманието към планетата.

Те слязоха в основата на единия силоз и там се качиха на асансьор, който ги свали около двайсет метра под земята в стерилно болнично фоайе.

— Но това място е огромно! — възкликна учудено Каин, при вида на многобройните коридори, тръгващи оттук.

— Не съм сигурна точно каква е квадратурата, но болницата заема площта, която е под всички силози. Имаме двайсет и три лаборатории, дванайсет болнични отделения, плюс четири изолатора и три спешни хирургии. Отделно са помещенията за персонала, в които има всичко необходимо, така че те да не напускат комплекса всяка вечер.

Преминаха покрай някои от лабораториите и стигнаха до първото болнично отделение. Каин надзърна през дебелото стъкло на вратата и видя, че вътре лежат девет мъже и жени, свързани със системи за изкуствено дишане и кръвообращение. Кожата им беше черна, а на места се белееше, сякаш изгорена от киселина.

— Какво се е случило с тях?

— Те са от планетата Хиперион.

— Не съм чувал за нея.

— Разработена е преди пет години. Първите заселници били около пет хиляди души, всички членове на една религиозна секта. — Мълчаливата Ани поклати глава. — Те вярвали, че трябва да живеят в мир и разбирателство с ближните, но там попаднали на много агресивна извънземна раса. Едва след близо две години война успели да постигнат примирие. Но точно тогава Демокрацията решила, че Хиперион е много подходящо място за военна база. След няколко инцидента с местните извънземни, военните забранили достъпа до планетата за цивилни граждани. Но колонията, която вече била изградена, отказала да напусне.

— И те са им причинили това?

— Непряко, да. Военните установили, че местните извънземни им създават много проблеми и няма смисъл да се опитват да ги умиротворят, след което унищожили расата им чрез химикали, които пуснали в атмосферата. За съжаление това предизвикало бактериална мутация и всички колонисти се разболели от този странен вид кожна болест. След като военните са ги предупредили да напуснат, сега никой не носи отговорност за тяхното състояние.

— Колко колонисти са оживели?

— По-малко от половината. Около две хиляди души.

— А колко сте приели в тази болница?

— Само тези девет. Нямаме място и средства да лекуваме всички едновременно. Изпробваме нови ваксини и лекарства и ако се окаже, че имат ефект, тогава ще се заемем и с останалите.

— И правите подобни неща не само за тази планета?

— Разбира се. Навсякъде, където хората имат нужда от помощ, а никой не им я дава.

— Сигурно струва цяло състояние да се поддържа тази болница?

— Дори повече и от състояние, а имаме още четири подобни комплекса на други места в Границата.

— Всички работещи нелегално?

— Нямаме друг избор. Ако Демокрацията разбере, че те съществуват, ще бъдат съвсем близо и до Сантяго, а ако го открият, хиляди планети от Границата ще разчитат единствено на себе си.

Тръгнаха отново по коридора и Каин се готвеше да погледне през прозореца на следващата врата, но тя неочаквано се отвори и от нея на количка беше извозено слоноподобно създание, което беше откарано в близката операционна.

— Какво беше пък това?

— Същество от Кастор V.

— Работите и с извънземни?!

— Да. Тази раса, например, изживява много болезнено нашествието на Демокрацията.

— Ако започнете да лекувате всички извънземни, които са пострадали от Демокрацията, никога няма да построите достатъчно болници.

— Знам, но се опитваме да направим това, което ни е по силите. — Мълчаливата Ани се обърна, за да срещне погледа му. — Предполагам не мислите, че човечеството трябва да управлява само цялата галактика, а всички други да му се подчиняват?

— Честно казано, никога не съм разсъждавал по този въпрос.

— А трябва да го направите, г-н Каин. Надявам се, че научихте нещо от нашата разходка.

— Да, впечатлен съм.

Двамата взеха асансьора до повърхността.

— С какво още ще се опиташ да ме спечелиш на ваша страна, преди да се срещна със Сантяго?

— Това беше последното, поне на Сейф Харбър. Не искаме да привличаме излишно внимание към планетата.

Влязоха в колата и отново тръгнаха по прашния път.

— Има ли още много?

— Около двайсет километра. Защо, огладняхте ли?

— Не, мога и да почакам.

— Ще се обадя да приготвят вечерята.

— Не е необходимо.

— Все още ли смятате да го убиете?

— Не знам.

Мълчаливата Ани не каза нищо повече и те пътуваха повече от половин час без да разговарят. След това тя зави наляво и пътят стана още по-неравен и прашен. Най-накрая фаровете осветиха масивна бяла къща с широка веранда, която я опасваше от всички страни.

— Това ли е?

— Да.

— Не изглежда добре охранявана. Забелязах само три сензора, които контролират този път.

— Не мислех, че трябва да ги видите.

— Все пак това ми е работата.

— Да не забравяме, че тук, на Сейф Харбър, Сантяго няма врагове. Може би с изключение на вас.

— Въпреки това охраната му е много слаба. Виждаш ли онзи мъж горе на покрива?

— Не, нищо не забелязвам.

— Само преди минута луната освети мерника на лазерната му пушка и го направи идеална мишена. Трябва да се вземат мерки, защото за Ангела няма да е проблем да влезе вътре.

— Това е професионалното ви мнение, нали?

— Точно така.

— Да го предам ли на Сантяго?

— Не, сам ще му кажа.

Каин и Мълчаливата Ани стигнаха до вратата, която се отвори автоматично, щом се приближиха на достатъчно разстояние. Преминаха през широко, но празно фоайе и влязоха в обширна дневна. В нея имаше няколко стари, удобни стола и кресла, а в камината сега светеше холограма, вместо истински огън. В средата се намираше портативен бар, на една страна бяха разположени широкоформатен холографски екран и огледала, но стаята изглеждаше тясна от лавиците с книги. Те бяха навсякъде, складирани на малки купчинки по пода, по масата и столовете, в рамките на прозорците и дори по камината.

На един от покритите с кожа фотьойли седеше около четирийсет годишен мъж, четеше книга и отпиваше от чаша с алфардско бренди. Косата му бе оредяла и на места побеляла. Тъмнокафявите му очи гледаха любопитно към Каин изпод тънки, леко повдигнати нагоре вежди. Носът му имаше неправилна форма и изглежда, че беше чупен повече от един път. Зъбите му бяха с изключителна белота и Каин веднага реши, че са изкуствени. На дясната му ръка наистина се виждаше белег под формата на буквата „S“. Тялото му беше атлетично, но с няколко килограма в повече. Щом Каин пристъпи в стаята, мъжът се изправи с удивителна пъргавина.

— От доста отдавна чакам да се срещна с теб, Себастиан.

— Едва ли е от толкова отдавна, колкото чакам аз.

Сантяго се усмихна.

— Е, вече си тук. Какво предлагаш, да си поговорим или направо ще стреляш?

— Първо ще поговорим. — Каин се огледа наоколо. — Имаш изключителна библиотека. Никога не съм виждал толкова много книги на едно място.

— Обичам да усещам книгите. Компютърните библиотеки са пълни само с електронни импулси, а книгите са с истински думи. — Сантяго грижливо затвори книгата, която четеше и я остави на стола.

— Имаш и големи огледала — отбеляза Каин.

— Аз съм много суетен човек.

— Кажи на хората, които са зад тях, да се махнат оттам. Можех да ги застрелям, още когато влязох.

Сантяго се засмя и се обърна към огледалата.

— Чухте го, нали? Оставете ни сами. — После кимна и на Мълчаливата Ани, която стоеше зад Каин. — Ани, ти също можеш да си вървиш. Аз съм в безопасност.

— Изглежда си оптимист — подхвърли Каин, когато жената излезе от стаята.

— Не, аз съм реалист. Ако смяташ да ме убиеш, ти ще го направиш по такъв начин, че да останеш жив и да се възползваш от наградата. Ще пийнеш ли малко бренди?

Каин кимна и Сантяго се протегна към бутилката. Напълни една чаша и му я подаде.

— Благодаря. Знаеш ли, мислех, че си по-стар.

— Пластична операция. Нали ти казах, че съм суетен човек.

— Но и много търсен човек.

— Само от Демокрацията. Знаеш ли какво ще ти кажа? Някой път можеш да прецениш един човек, като познаваш враговете му.

— В този случай това е абсолютно необходимо, защото вече се срещнах с някои от твоите приятели.

— За съжаление работя с това, което имам под ръка. Ако бях намерил по-добри хора от Горкия Йорик или от Алтаир, щях да работя с тях. Всъщност, ти затова си тук, Себастиан.

— Да, вече ми казаха.

— С теб твърде много си приличаме. Държим на едни и същи ценности, воюваме срещу едно и също, придържаме се към подобни методи на работа. Бих бил щастлив да те видя на моя страна.

— Отказах се завинаги от революциите.

— Борил си се за погрешни цели.

— Целите бяха правилни, но хората, които ме ръководеха, се оказаха от кал.

— Приемам тази забележка.

— Защо мислиш, че си по-различен от другите, които се стремят към властта?

Сантяго се замисли, но не отговори.

— Ще ти предложа нещо, Себастиан. Имал си дълъг и изморителен ден, убил си престъпник, видял си неща, които рядко някой е виждал, а сега се срещна и с най-търсения мъж на галактиката. Предполагам, че си изморен, потен и гладен. Нека за тази вечер сключим примирие, да вечеряме, да се опознаем по-добре, а утре сутринта, когато си починеш, отново да говорим за бизнес.

— Съгласен съм, но мисля, че не съм гладен.

— Днес си ял само един сандвич.

— Имаш добри информатори.

— Досещам се какво те притеснява и ще ти кажа, че откакто си се приземил имах достатъчно възможности да те убия, така че не смятам сега да те отровя.

— Има логика.

Каин последва Сантяго в столовата, която, както и дневната, беше отрупана с книги.

— Смятам, че теб ще нахраня по-лесно от отец Уилям. Чудя се как все още е жив, като гледам колко храна поглъща за единица време.

— Мнозина се чудят същото и за теб.

— Не, повечето хора мислят, че отдавна съм мъртъв. Няма да повярваш какви истории се разказват за мен из Границата. Само миналата година умирах цели три пъти, погребван бях на Силвърблу, една малка планета на Галактическия пръстен и дори застрелях виден дипломат от Канфор VII.

— Знаеш ли, че си висок около три метра и половина, имаш рижа коса и огромни зъби?

— Сериозно ли?! — засмя се Сантяго. — Виж, това не го бях чувал. Но какво да се прави, такава е цената на анонимността.

— Не бих казал, че твоето е анонимност. На някои хора целият им живот минава в опити да те открият.

— Ала ето ме, аз съм тук и се радвам на добро здраве, което означава, че съм запазил анонимността си.

— Защо поне не опровергаеш някои от слуховете и лъжите, които се разпространяват за теб из Границата?

— Колкото повече престъпления мисли, че съм извършил Демокрацията, толкова повече войници ще изпрати след мен, а това ще направи по-лек живота на хора, които сами не могат да се защитят. Но ето пак… обещах да не говорим по работа, за да можеш да си починеш.

— Не се чувствам уморен.

— Не се тревожи. Утре ще имаме достатъчно време. Сега искаш ли да си поговорим за литература?

— Както желаеш.

— Чудесно. — В този момент при тях влязоха двама млади мъже и започнаха да сервират храната. Чел ли си нещо от Танбликст?

— Не съм и чувал за него.

— Танбликст не е той, а то. Канфорит е, но е изключителен поет.

— Никога не съм си падал по поезията.

— Чудесна супа, нали? Отец Уилям последния път изпи няколко галона[1].

— Да, много е вкусна. Отдавна не съм ял истинска храна.

— Знаеш ли, напоследък препрочитам някои книги, писани на старата Земя. Много ми допада Дикенс…

— Дейвид Копърфилд?

— Ах! Знаех си, че си образован човек, Себастиан!

— Чел съм я, но не твърдя, че ми харесва.

— Тогава ще ти препоръчам нещо, което току-що прочетох. „Историята на двата града“.

— Може би ще я погледна утре… ако все още си говорим.

— Но, разбира се — усмихна се Сантяго. — Преди няколко минути ме попита с какво се различавам от водачите на другите революции. Това е обширна тема, която ще обсъдим подробно утре, но сега мога да ти загатна нещо.

— Слушам те.

— Каузата, за която се боря от самото начало, е обречена — отвърна Сантяго със загадъчна усмивка.

Каин дълго мисли върху този отговор, а когато се нахрани, изправи се и отиде в дневната, за да говори за литература с Краля на бандитите.

[1] 1 ам. галон = 3.785 литра. — Б.пр. ↑

23.

Живее той в планината, планина от злато.

Горещ е по характер, лед му е сърцето.

Издава само заповеди и мисли там на глас,

а после гледа как империята му налага свойта власт.

Разбира се, че планина от злато нямаше, но това беше най-хубавата ферма, която Каин някога бе виждал. Стопанството се простираше на около хиляда и осемстотин акра, грижливо разделени на парцели с пшеница, мутирала царевица и пасища.

Двамата мъже стояха на верандата и се любуваха на гледката.

— Всъщност тук не е много подходящо за стопанска дейност — отбеляза Сантяго. — Теренът е разнообразен, а съм разбрал, че там, където има хубав пейзаж, е трудна работа да се занимаваш със земеделие. Но какво да се прави — въздъхна той, — още щом пристигнах, се влюбих в тази планета.

— Да, красиво е. Напомня ми за Земята.

— Сърцето ми се свиваше, когато трябваше да изсечем дърветата, за да разорем това поле, но затова пък запазих тези около къщата. Дори между две от тях понякога си опъвам хамак, лягам, чета книга и пия нещо студено, като съвсем порядъчен джентълмен.

— Ти си доста странен революционер.

— Защото ръководя много особена революция.

— Защо?

— Защо е странна ли?

— Не, защо изобщо я водиш?

— Някой трябва да го прави.

— Няма особен смисъл.

— Напротив, има голям смисъл. Целта на една власт е да се увековечи, а на всеки честен човек, да й се противопостави.

— Чувал съм тази песен и друг път.

— Но си я чувал от хора, които се борят единствено за власт и искат да заемат местата на тези, които са свалили.

— А ти не искаш това?

— Не, но дори и да го исках, то е невъзможно. Казах ти, че съм реалист, Себастиан. Аз не се боря срещу диктатора на една планета, а срещу цялата Демокрация, която има повече бойни кораби, отколкото от моите войници. Това е сила, която ще продължи да се разраства и дълго време след като ние с теб отдавна ще бъдем мъртви.

— Тогава защо продължаваш да се съпротивляваш?

Сантяго се замисли за момент.

— Знаеш ли, Себастиан, имам чувството, че ти щеше да си по-доволен, ако бях един белокос старец, наричах те „синко“ и ти обяснявах, че зад ъгъла ни очаква утопията. Но това не е така. Продължавам да се боря, защото виждам, че нещата, които върши Демокрацията, са неправилни и защото другата алтернатива е да се предам. Ако искаш философско обяснение на делата ми, ще трябва да прочетеш библиотеката ми. Но ако искаш по-просто тълкуване, то е, ако някой ме блъсне, аз му отвръщам със същото.

— Не звучи зле, но…

— Какво?

— Омръзнало ми е да губя.

— Тогава присъедини се към нас.

— Вече ми каза, че изобщо не разчиташ да победиш.

— Но това не значи автоматично, че ще загубя. Виж, дори и да имах възможност, не бих свалил Демокрацията.

— Защо?

— Първо, защото не се стремя към власт, второ, защото Демокрацията не е чак такава напаст. Тя е само една институция, едно правителство, което, както всички останали, взема решения, които смята, че ще са от полза за всички нейни граждани. От тяхна гледна точка те са морална и етична институция, която има всички права да навлиза и в Границата, да налага своите закони на нейните граждани, да засилва позициите си в галактиката, нещо, което за в бъдеще може да се окаже, че е било необходимо. Но от друга страна, ние не сме длъжни да останем бездейни, да страдаме и да търпим каквото ни се налага или да се надяваме, че всичко ще мине добре. Можем да се съпротивляваме, Себастиан.

— И как?

— Като опознаем по-добре същността и природата на врага си. Ние не говорим за някаква планетарна военна хунта, каквито ти си се опитвал да свалиш, а за Демокрацията. Това са стотици хиляди планети и тя няма да се промени никога, нито утре, нито след векове. Но ако ние сме достатъчно силни и се съпротивляваме, ще успеем да ги убедим, че е по-разумно вместо да се пилеят пари и човешки животи, просто да ни оставят на мира. Границата може да си остане същата като сега, защото ние сме хора, които обичат именно такива обикновени, непренаселени и незабележими планети.

— Което ни прави още по-неорганизирани.

— Точно в това е нашата сила, Себастиан. — Каин го погледна учудено. — Защо си толкова скептичен?

— Никога не съм мислел, че липсата на организация е предимство.

— Защото никога не е имало такъв сблъсък. Но помисли си само, ако бяхме организирани в армия. Демокрацията щеше да ни открие и най-много за седмица да ни унищожи. А сега на практика е невъзможно да се излезе в открита борба. Това е причината хората от Демокрацията да ме смятат за бандит, а не за революционер.

— А ти за революционер ли се смяташ?

— Нали видя медицинския център? Разбрал си какво се опитвам да направя.

— Един екип от добри лекари може да направи същото.

— Но те не биха могли да издържат такова заведение и не биха могли да минират мястото на Хиперион, където сега трябваше да има военна база.

— Мълчаливата Ани ми каза, че е било нещастен случай.

— Нима е било нещастен случай и изтребването на местното население от милиони мислещи същества? Този сценарий е използван на толкова много места в Границата. Опитвам се да убедя Демокрацията, че това не е правилния подход, че трябва да опита с други средства.

— Успяваш ли?

— Зависи от гледната точка. Хиляди колонии продължават да съществуват, а е трябвало да напуснат планетите си. Милиони хора са останали живи, а са били обречени на смърт. Шепа извънземни са разбрали, че не всички човешки същества ги мразят и искат да ги унищожат. Ако кажа, че успявам, това ще е твърде относително, защото в сравнение с щетите, нанесени от Демокрацията, ние сме постигнали съвсем малко.

Около трийсет годишен мъж, с бял кичур на косата, излезе от вътрешността на къщата и се приближи към тях.

— Какво има? — обърна се към него Сантяго.

Мъжът не сваляше очите си от Каин.

— А, да, запознайте се. Себастиан Каин, мой гост, пред когото нямам тайни, а това е Хасинто — един от най-доверените ми сътрудници.

Каин кимна мълчаливо към него.

— Радвам се да се запозная с вас, г-н Каин — каза Хасинто и отново се обърна към Сантяго. — Уинстън Кчанга е отказал да превозва нашите стоки.

— Съжалявам да чуя това. Съобщил ли е някаква причина?

Хасинто поклати глава.

— Тогава се страхувам, че животът на г-н Кчанга не е вече от значение за нас.

Хасинто кимна и влезе отново в къщата.

— Може би трябва да ти обясня какво се случи?

— Не е моя работа — отвърна Каин.

— Да се надяваме, че скоро ще стане. Уинстън Кчанга е контрабандист, действа на системата Корвус. Започнахме да работим с него, но както виждаш той не изпълнява задълженията си. Не знае, че аз стоя зад всичко, но в случая това няма никакво значение. Жалко!

— Не толкова. За главата му има награда.

— Тогава ще коригирам думите си. Жалко, че един от хората, за които всъщност воюваме, ни предаде. Не изпитвам никакво съжаление, че току-що заповядах неговата смърт. Аз водя война, Себастиан, и без жертви не може да се мине. Главната ми грижа е да няма невинни жертви.

— От това, което знам за Кчанга, той едва ли може да се смята за невинен. Между другото, и за твоя приятел Хасинто също има награда. Едно време се подвизаваше под името Естебан Кордоба.

— Хасинто не е напускал Сейф Харбър от седем години, а това означава, че имаш много добра памет, Себастиан.

— Познах го по белия кичур на косата. Трудно може да се забрави.

— Той е дясната ми ръка. Служил ми е вярно вече цели петнайсет години. Какво предлагаш да направя с него?

— Нищо.

Лицето на Сантяго се разтегна в широка усмивка.

— Ти се присъединяваш към нас?

— Все още не съм решил. Трябва още малко да поговорим.

— Какво ще кажеш, ако се разходим? Денят е прекрасен, а ние стоим на сянка.

— Както искаш.

— Добре. Докато говорим, мога да ти покажа и фермата.

Сантяго се изправи и Каин го последва.

— Рибар ли си, Себастиан? — попита Сантяго, когато се приближиха до едно изкуствено езеро.

— Не.

— Трябва да опиташ някога, действа много успокояващо.

— Може би ще опитам.

— Мисля, че имаш доста въпроси към мен.

— Няколко. Като за начало, кога за първи път реши, че ти е необходим бодигард?

— Затова ли мислиш, че искам да те спечеля на моя страна?

— Просто е най-вероятното. Ангела едва ли е далеч оттук.

— Но аз имам достатъчно бодигардове.

— Не могат да ме спрат, ако точно сега реша да те убия.

— Така е, но ти няма да го направиш. А между другото, не смятам да развеждам Ангела из имението си.

— Предполагам, че той ще те открие, без да му помагаш.

Сантяго изведнъж се намръщи.

— Да, Ангела е изключителен човек.

— Какво ще правиш, когато кацне на Сейф Харбър?

— Няма да успее да се справи с отец Уилям.

— Не говориш сериозно. Той е убивал много по-добри ловци.

— Не, отец Уилям е най-добрият.

— Както желаеш. Тогава, щом не ти трябва бодигард, защо искаш да работя за теб?

— Аз съм заможен и щастлив човек, Себастиан, но никой не живее вечно. Искам да съм сигурен, че работата ми ще бъде продължена, дори и когато мен самият ме няма. Това не може да стане, освен ако оставя добри хора зад себе си — като Хасинто, Мълчаливата Ани и като теб.

— Ти мислиш, че той ще те убие, нали?

Сантяго поклати глава.

— Честно казано, не. Но аз не мога да наемам хора по начина, по който Демокрацията набира армията си.

— А защо точно сега?

— Защото отне доста време да разбера, че точно ти си човекът, който ми е нужен, Себастиан.

— Колко други си помолил?

— Твърде много, Себастиан. Вече съм петнайсет години на тази планета. Ти си най-новият член на организацията, но не си с нищо по-различен от другите.

— С кои твои хора съм се срещал?

— Те са повече, отколкото можеш да предположиш. По този начин те опознах по-добре.

— Джеронимо Джентри е един от тях.

— Точно така.

— Теруилиджър?

— Не.

— Стърн?

— Не. — Неочаквано Сантяго се засмя. — Него не бих го взел, прекалено много е заприличал на фали.

— Каза ми, че те е срещнал в затвора на Калами III.

— Сигурно го е направил.

— Но ти се различаваш от описанието му.

— Нали ти казах, направих си няколко пластични операции.

— Не знаех, че те са намалили и височината ти.

— Това се случи твърде отдавна, Себастиан. А Стърн оттогава също се е променил, живее с фали и постепенно загубва човешкия си облик. Или мислиш, че съм самозванец?

— Не, но не ми ли предлагаш аз да стана такъв?

— Не мисля, че те разбирам.

— Снощи, преди да си легна, разгърнах „Историята на двата града“. Изглежда, че Ангела не ни е виждал и двамата…

— И ти мислиш, че аз ще те накарам да се представиш за Сантяго, когато той пристигне?!

— Така ли е?

— В никакъв случай! Аз сам си водя битките. Между другото, хареса ли ти книгата?

— Може да те разочаровам, но ми се стори скучна.

— Е, тогава съжалявам, че не ти е харесала.

— Не успях да се концентрирам, когато я четях, защото ме занимаваха други неща.

— Например?

— Дали да ти вярвам или не. Убих доста хора в името на човек, на когото вярвах, а накрая той ме предаде. Все още съм разочарован от себе си, защото му се доверих.

— Аз не те карам да убиваш никого, Себастиан. Това ще е прекалено нахално от моя страна. Искам да ми помогнеш да защитаваме правата на хората от посегателствата на далечни правителства, които уж им желаят доброто.

— Само преди десет минути ти заповяда на Хасинто да убие един човек.

— Това беше в името на каузата, а не за моя лична изгода. След като не мога да финансирам проектите си по легален път, разчитам на подобни съмнителни сделки. Но Уинстън Кчанга ни излъга и не мога да го оставя ненаказан. Ако плъзне слух, че не си защитаваме интересите, всички престъпници ще ни атакуват с още по-голяма сила дори и от Демокрацията. — Сантяго се обърна и тръгна покрай редовете с мутирала царевица. — Когато се извършва революция, няма място за изменници. Трябва да разбереш това.

— Вече съм го направил. Кажи ми колко хора искаш да убия?

Сантяго рязко се обърна и вдигна очи, за да срещне погледа му.

— Никога няма да те накарам да убиеш някой, който не заслужава да умре.

— Същото го правя и сега, но за това получавам пари.

— Ако се присъединиш към нас, ще можеш да продължиш, но няма да получаваш пари. За главата ти ще има награда, а дори и хората, на които ще помагаш, може да желаят смъртта ти. — Сантяго мрачно се засмя. — Не е много примамлива оферта, нали?

— Не, не е.

— Тогава нека ти подсладя живота. Ще получиш нещо, което сегашната ти професия никога не може да ти даде.

— И какво е то?

— Ще знаеш, че си направил нещо значимо.

— Добре би било, дори и да се случи само веднъж.

— Но естествено, единствено ти ще го разбираш.

— Никой друг не ме интересува.

— Е, какво мислиш, Себастиан?

— Бих искал да мога да ти повярвам.

— Можеш ли?

— Все още не съм решил. Какво ще стане, ако откажа?

— Телохранителите ми останаха в къщата, а съм невъоръжен.

— Интересувах се какво ще стане с мен.

— Ще се тревожим за това, ако наистина бъде необходимо.

— Ще трябва да ме убиеш или поне да се опиташ. Вече знам как изглеждаш, къде мога да те открия.

— Има още няколко души, които знаят същите неща, но всичко ще е далеч по-просто, ако се присъединиш към нас.

Те продължиха да вървят покрай естествения поток, който разделяше полето на две и Сантяго му разказа за разочарованието си от Демокрацията, за акциите, които беше предприел, за хората, които бе спасил или е бил безпомощен да спаси. Каин го слушаше замислено, задаваше епизодично по някой въпрос или изказваше своето мнение.

— Има прекалено много работа, която трябва да се свърши, Себастиан, а за съжаление нямаме толкова хора и най-важното — пари. Какво да направим със средствата, които имаме? Да ги дадем на пострадалите или да ги използваме, за да отмъстим? Или да опитаме това да не се повтори на следващата планета?

— Последното. Трябва да се попречи на Демокрацията да направи това с всички планети.

— Типичен отговор за един ловец на награди — усмихна се Сантяго. — За съжаление е лесно да се каже, но много трудно да се изпълни. Нападението на военния конвой в Епсилон Еридан не е типично, все още нямаме сили да се изправим срещу армията. — Той въздъхна. — Какво пък, така имаме предизвикателство, правим каквото ни е по силите, балансираме между спасяване и лекуване на жертвите и наказване на техните потисници, а финансирането на всичко това става чрез сделки с хора, пред които дори Скитника ще изглежда честен и почтен човек.

— Защо сте пропуснали да убиете Уитакър Дръм?

— Сократ ли?

— Да.

— Защото аз не съм всемогъщ отмъстител, който наказва всички грешници на галактиката. Знаех какво е направил на Силария дори преди да разбера факта, че ти си се сражавал на негова страна, но това се бе случило преди двайсет години, а Силария е на хиляди светлинни години оттук. Сократ ми беше полезен, както и хиляди други, някои от които значително по-лоши от него.

Сантяго спря и обели един кочан царевица.

— След около три седмици, най-много четири, ще е узряла. Ходил ли си във ферма, когато започва жътвата, Себастиан?

— Не, никога.

— Много е приятно. Изпитваш чувство на удовлетвореност, на отплата за труда, който си вложил. Ще видиш, дори въздухът мирише по-различно.

Каин се усмихна.

— Може би е трябвало да станеш фермер.

— Но аз съм фермер, Себастиан.

— Исках да кажа — като професия, нещо, с което да се занимаваш постоянно.

— Знаеш ли, Себастиан, сега аз съм сеяч на революцията и това много ми харесва.

Те продължиха да вървят още половин километър, докато царевицата свърши и започна поле със соя, което беше огромно и краят му се губеше зад хълмовете.

— Какво е това там? — попита Каин и посочи към долчинка с малко езеро и дървена пейка на самия му бряг.

— Любимото ми място в имението. Ела, ще ти го покажа. Много често идвам тук да чета или просто да се разсея. Оттук мога да наблюдавам и животните по пасищата. — Сантяго си пое дълбоко въздух. — Посадих и тези водни цветя, но те прецъфтяха и ще се разлистят едва след шест месеца.

— Не си засадил само цветя — Каин кимна с глава към двете купчини пръст.

— Това са гробовете на двама от моите най-добри хора.

— Но защо нямат плоча или поне кръст с имената им?

— Само аз идвам тук и знам много добре кои са те.

Каин забеляза, че към тях се приближава мъжът с белия кичур коса.

— Знаех си, че ще ви открия тук. — Хасинто се обърна към Каин. — В дъжд или слънце, той не пропуска да намине насам за няколко часа.

— Наистина, прекрасно място.

— Ще се присъединиш към нас или има нещо?

— Да, отец Уилям дойде в къщата.

— Твърде необичайна за него постъпка. Или е дошъл да се увери, че все още съм жив?

— Каза ми, че е тук да говори с г-н Каин.

— Е, добре, да вървим тогава. Нека не го караме да чака.

Сантяго тръгна напред към къщата, а Каин и Хасинто го последваха.

— Нали ще останете при нас за по-дълго време, г-н Каин? — попита Хасинто.

— Твърде възможно е.

— Надявам се, че ще ви хареса. Имаме нужда от някой като вас.

— Нужни са ни още поне хиляда мъже като него, Хасинто — намеси се Сантяго. — Но засега ще се задоволим с това, което имаме.

— Г-н Каин, може ли да ви задам един въпрос, който е в професионалната ви компетенция?

— Слушам те, Хасинто.

— Какво мислите за охраната на къщата?

— Честно казано, ужасна е.

Хасинто се обърна с триумфираща усмивка към Сантяго.

— Това се опитвах да му обясня цял месец. А какво бихте предложили?

— Като начало, утроете охраната и я направете денонощна. Освен това им кажете, че след като те виждат в тъмното, същото важи и за Ангела.

— Хасинто, обсъждали сме тези неща толкова пъти — намеси се Сантяго. — Не искам да се чувствам като затворник на собствената си планета. — Той ускори крачките си и остави двамата мъже зад себе си.

— Съжалявам, че ви намесих в този спор, г-н Каин. Сантяго е упорит и не желае да остави повече хора като охрана на Сейф Харбър.

— Колко са те в момента?

— Имате предвид на планетата?

— Да. Като не броим лекари, техници и други такива.

— Около петдесет.

— А тук, в къщата?

— Петнайсет, с мен.

— Това не може да спре Ангела.

— Знам, но разчитам, че ще ни помогнете.

— Все още не съм решил дали ще остана.

— Тогава вероятно отец Уилям…

— Съмнявам се, че той може да направи нещо. Ако искате професионални съвети, ще ви дам още един.

— Да?

— Ако се наложи да напуснете Сейф Харбър, не забравяйте да си боядисате косата.

Хасинто го погледна сепнато.

— Ще го направя, благодаря ви.

Те настигнаха Сантяго и тримата мъже скоро приближиха къщата. Отец Уилям седеше на верандата и ги наблюдаваше с усмивка.

— Добър ден, Сантяго. Здравей, Себастиан. Как си днес? Хареса ли ти имението?

— Да, беше ми много интересно.

— Разбираш ли се с домакина си? — попита той по-строго.

— Засега.

— Радвам се да го чуя.

— Сигурен съм, че е така.

— Отче, разбрах, че си дошъл да говориш със Себастиан. Ако искаш, да ви оставим сами — предложи Сантяго.

— Не, това няма да е необходимо — усмихна се широко отец Уилям. — Всъщност, аз се явявам като куриер и нося съобщение за Себастиан от един новодошъл.

— Ангела?! — попита нервно Каин.

— Не, той все още се лута из системата Кантрел.

— От кого е тогава?

— Защо не го прочетеш сам?

Отец Уилям му подаде луксозен плик от истинска хартия, на който с калиграфски почерк беше написано неговото име. Каин отвори плика и прочете писмото на глас:

— „Веселия скитник изпраща своите поздрави и благопожелания на своя уважаем партньор Себастиан Найтингейл Каин и най-сърдечно го кани на аперитив в бар «Барликорн», днес следобед, в четири часа. Тогава ще бъде обсъдена темата за тяхното приятелство и сътрудничество, както и други делови въпроси“. — Каин захвърли листа на масата. — Добре. Значи Скитника.

— Мълчаливата Ани настояваше да го убия, когато имах възможност — каза Сантяго. — Може би е била права.

— Себастиан, ще има ли отговор? — попита отец Уилям.

— Ще го занеса лично — отвърна мрачно Каин.

24.

Убива, граби и погубва,

нищо го не спира. Тихо се промъква,

нищо не прощава, но и не забравя.

Нивга няма милост, щом враг жив има.

Едно от нещата, които Черния Орфей никога не успя да разбере, беше защо неговият приятел Веселия скитник отказваше да му даде каквато и да е информация за Сантяго, дори и описание на фигурата и лицето му. Той беше сигурен, че Скитника познава Сантяго, но станеше ли дума за това, артистичният бандит бързаше да смени темата. А самият Скитник знаеше много добре защо мълчи. Това, което никой не разбра, дори и Орфей, Въртю Маккензи и отец Уилям, беше, че парите за него бяха само инструмент, за да постигне целта си, а тя бе пълна художествена колекция на извънземното изкуство. Скитника пазеше в тайна онова, което знаеше за Сантяго, не от лоялност към него, а защото търсеше сигурен начин да се добере до колекцията му. Единият му вариант беше да предаде Сантяго на Демокрацията, но така щеше да получи наградата и нищо друго, а вторият вариант бе някой негов приятел да го убие и точно това го накара да дойде на Сейф Харбър.

Веселия Скитник стоеше на един от високите столове до бара и пиеше екзотичен коктейл от ликьори, произведени на Антарес и Ранчеро. В ръката си държеше логическа извънземна игра, чиито парчета редеше с изключителна бързина. От време на време вдигаше очи, за да огледа лицето и фигурата на Лунен ромон или поне това, което можеше да се види под мръсните и окъсани дрехи. Когато най-накрая играта му омръзна, той я сложи в джоба на елегантната си туника и извади стъклен куб, в чиято сърцевина имаше синьо-бяло насекомо, украсено с диаманти. Точно когато вдигна куба към очите си, за да го огледа по-добре, в бара влязоха Каин и отец Уилям.

— Добър ден, Себастиан — поздрави го Скитника с приятелска усмивка. — Виждам, че си получил съобщението ми.

Каин седна на съседния до него стол.

— Какво, по дяволите, търсиш тук?

— Ще ти кажа след малко. Първо смятам да се погрижа за твоя прекрасен шофьор.

— Това сигурно съм аз? — попита кисело отец Уилям.

— Точно така. Лунен ромон?

— Да, сър? — показа се момичето от кухнята.

— Както виждаш, отец Уилям вече пристигна.

Лунен ромон изчезна за момент, а когато излезе, държеше в ръце огромен поднос, на който имаше печена патица със сметанов сос, а отстрани бе подредена гарнитура от картофи и кнедли.

— Къде да поставя това, сър?

— Възможно по-далеч от мен, ето там, на крайната маса. — Скитника се обърна с усмивка към отец Уилям, който не можеше да откъсне очите си от подноса. — Съжалявам, но искам да говоря насаме с партньора си. Това е за теб, да има какво да правиш, докато свършим.

— Добре, Скитнико. Няма да приема постъпката ти като обида, а само като истински жест в полза на християнството.

Отец Уилям потри ръце и направи знак на Лунен ромон.

— Ще ми донесеш ли една кана бира, детето ми? — Момичето се опита да възрази, но той бързо сложи пръст пред устните си. — Да, помня какво говорихме снощи, но Господ знае, че плътта е слаба. Обещавам, че от понеделник съм на диета.

— Но този път няма да се откажете, нали?

— Няма, освен ако провидението не се намеси.

Лунен ромон поклати глава, но тръгна към бара. Минута по-късно отец Уилям атакува храната си и нищо друго, което ставаше във Вселената, не го интересуваше.

— Радвам се, че отново се срещаме, Себастиан — каза тихо Скитника, така че гласът му да не достига до мляскащия проповедник.

— Бих желал да кажа същото, но нещо ми пречи. Какво правиш тук, Скитник?

— Дойдох, защото сме партньори. Ти проследи контрабандата на Сантяго, Ангела се е заел с финансовата следа, а аз избрах най-лесното — тръгнах след ловците на награди.

— Има планети с доста повече ловци, отколкото тук.

— Така е, но те са от втора класа. Разбрах, че вчера си убил Веднъж Чарли, но не си си тръгнал. Отец Уилям пък стои тук от един месец. Ти какво би си помислил?

— Сантяго не е тук.

— Защо първо от учтивост не ми позволиш да ти задам този въпрос или предпочиташ направо да ме излъжеш? Ако Сантяго наистина не е на Сейф Харбър, тогава то тук скоро ще има конгрес на най-известните убийци в галактиката. Предполагам знаеш, че и Ангела бърза насам?

— Кога ще пристигне?

— След два или три дни. С него е един от партньорите ти.

— Въртю или Теруилиджър?

— Нима не си чул? Теруилиджър наскоро се пренесе в небесното казино.

— Ангела ли го уби?

— Не, Менмаунтин най-после го открил на Сънибийч.

— Казвах му, че не е трябвало да го мами.

— Знаех, че ще си с разбито сърце — иронично подметна Скитника. — Ще ти стане ли по-добре, ако ти кажа, че Ангела веднага отмъстил за смъртта му?

— Но как? За Бейтс нямаше награда?!

— Изглежда Ангела е един от малкото останали джентълмени. Той взема на работа некомпетентни журналистки и отмъщава за убити нечестни комарджии. — Скитника се усмихна дяволито. — Да си срещал напоследък други такива отдадени на обществото хора?

— Кого имаш предвид?

— Знаеш много добре кого или вече те е включил във великия си кръстоносен поход срещу Демокрацията?

— Не знам за какво изобщо говориш.

— Ако се правиш на глупак, доникъде няма да стигнем. Знам, че е тук и не мога да повярвам, че втори ден си на планетата и още не си го открил.

Каин дълго гледа Скитника преди да отговори.

— Да, открих го.

— И, разбира се, не си го убил?

— Не, не съм.

Скитника се усмихна.

— Знаех си, че няма да го направиш. Дори и Йорик ми каза същото. Не вярвах и че си се отървал от идеализма си, след като цялата ти младост е била пропита с него.

— И аз мисля така.

— Е, какво пък. Добре, че поне коктейлът си го бива. — Той направи знак на Лунен ромон. — От същото, ако обичате, още една чаша.

— Веднага, сър. — Тя се обърна към Каин. — А за вас, г-н Каин?

— Смяна на компанията, ако може.

— Моля, не ви разбрах?

— Нищо, дай ми една бира.

Лунен ромон кимна и взе една халба.

Скитника я проследи как се отдалечава.

— Откакто съм дошъл тук, все се чудя какво толкова е намерил в нея Черния Орфей?

— Едва ли някога ще разбереш.

Скитника се засмя.

— Ха, имам чувството, че току-що ме обидиха. Между другото, къде е нашият приятел Шуслер? Не го видях, когато дойдох.

— Шуслер е мъртъв.

— Мили Боже! Но това е много глупаво, Себастиан. Напълно безплатен кораб и в него имаше цяла банка с безценна информация. Да не говорим за произведенията на изкуството. Загубата е огромна, истинско разхищение.

— Бях му дал думата си.

— Но той беше само машина. Обещанието нямаше никакво значение.

— Напротив, имаше дори по-голямо.

— Хм, с всяка измината минута все повече заприличваш на него.

— На Шуслер ли?

— Не, на него.

Лунен ромон се приближи и поднесе напитките им.

— Благодаря ви още веднъж, че спасихте живота ми, сър.

— Няма нищо. Щастлив съм, че го направих.

— Мълчаливата Ани ви помогна, нали?

— Да, много.

Момичето се усмихна.

— Радвам се. Това означава, че и аз съм направила нещо добро за вас.

— Да, така е.

Тя кимна доволна с глава и тръгна към кухнята да вземе десерта на отец Уилям.

— Какво разбирателство има между вас двамата, направо се разчувствах.

— Щом казваш.

— Как мислиш, ако и аз й спася живота, ще ме заведе ли при Сантяго?

— Съмнявам се.

— Поел ли си някакви задължения към него?

— Все още не.

— Но мислиш по въпроса?

— Предполагам.

Скитника поклати глава и направи кисела физиономия.

— Но това е глупаво, ужасно глупаво.

— Щом мислиш така, по-добре не се срещай с него.

— Този човек притежава най-голямата колекция на извънземно изкуство на Границата, а никой друг освен мен не се интересува от това.

— Мога да ти кажа, че има и най-голямата колекция от ваксина срещу синя треска.

— Кой, по дяволите, се интересува от някаква ваксина! Става дума за безценни произведения на изкуството!

— Говори малко по-тихо — обади се отец Уилям. — Нарушаваш ми храносмилането.

Скитника не го погледна, но понижи гласа си.

— Ти си по-голям глупак и от него. Той поне си мисли, че служи на Бога.

— Може би си прав.

— Започваш да ставаш скучен, Себастиан.

— Добре, какво всъщност искаш от мен?

— Знаеш много добре.

— Ще трябва сам да си го вземеш.

— Глупости. Нали сме партньори.

— Бяхме, преди да кацнем на Рузвелт III. Ти си знаел, че Триокия Били е мъртъв.

— Това не променя нищо.

— Така ли?! И интересно как стигна до този извод?

— Себастиан, Сантяго е мъртъв, разбери го. Ако ти не го убиеш, Ангела ще го направи, съвсем очевидно е. — Скитника вдигна куба с насекомото, за да го разгледа по-добре. — Нима ще му позволиш да ти измъкне наградата под носа?

— Няма да успее да го убие.

— И кой ще го спре? Тази бъчва отец Уилям? Да убиваш някакви безмозъчни грешници е едно, а да се изправиш срещу Ангела е съвсем друго. — Той вдигна погледа си към Каин. — Или мислиш ти да го спреш?!

— Възможно е.

Скитника поклати глава.

— Нямаш никакъв шанс.

— И срещу Алтаир от Алтаир нямах шанс.

— Грешиш много, ако сравняваш Ангела с някой друг. Той е най-добрият.

— Омръзна ми всеки да ми казва това.

— Съвсем ще ти омръзне, когато убие Сантяго и прибере наградата.

— Сантяго се е грижил добре за себе си през последните трийсет години, ще го направи и сега.

— Какви ги говориш, по дяволите? Нима се мислиш за първия ловец, стъпил на Сейф Харбър?

— Не, Макдугъл е бил тук преди четири месеца. Той е убил Триокия Били. Но защо ли ти го казвам, ти го знаеш много добре.

— Не говоря за Макдугъл. Поне още една дузина ловци са кацали на Сейф Харбър, а двама са стигнали и до фермата.

— Каква ферма?

— Същата гадна ферма, където беше преди малко, когато изпратих отец Уилям да ти предаде съобщението. Както виждаш и сам се оправям.

— Но ти не знаеше, че Сантяго е на Сейф Харбър, когато се разделихме.

— Да, но вчера успях да науча. Преди това бях сигурен, че живее на селскостопанска планета, че двама ловци са се опитали да го убият и той ги е погребал някъде из нивите си.

— Кой ти каза?

— Някой, който е работил за него, но се е уплашил от гробовете.

— Това потвърждава мисълта ми, че той умее сам да се защитава.

— Щом обикновени ловци са стигнали до имението му, Ангела ще го убие без проблеми, освен ако… — Скитника замълча за момент… — ти не го изпревариш.

— Няма да стане.

— Не избързвай. Още не си чул какво ще ти предложа.

— Слушам те, но после трябва да си тръгнеш.

— Половината.

— Каква половина?

— Цялата награда, плюс половината му колекция са за теб.

— Престани да ми тикаш в лицето този гаден бръмбар и се разкарай оттук.

— Разбираш ли какво ти предлагам?

— А ти разбираш ли, че вече ти отказах?

— Това е лудост! Дори да делим наполовина колекцията му, твоят дял от нея струва милиони кредити на черния пазар.

— Може би, но аз не съм колекционер.

— Направи една глупава и много погрешна стъпка, Себастиан.

— Това заплаха ли беше?

— Не, само предсказание.

— Добре, ти имаше предложение, което аз отхвърлих. Сега какво ще правим?

— Ще чакаме.

— Какво?

— Да промениш решението си.

— Няма да стане.

— Тогава ще чакаме Ангела да убие Сантяго.

— Той още по-малко ще се съгласи да дели нещо с теб.

— Струва си да опитам. Ангела не знае къде е колекцията на Сантяго, за разлика от мен. Може да сключим сделка.

— Защо тогава изобщо ме извика?

— Защото смятам, че си разумен човек и защото имахме споразумение, колкото и да се опитваш да отречеш това. С Ангела едва ли ще се разбера. Ако му кажа за колекцията на Сантяго, той може да ме остави и с празни ръце.

— Тогава нека ти обясня нещо, за да престанеш да се тревожиш. Ако вземеш нещо от Сантяго, независимо дали той е жив или мъртъв, аз ще те убия със собствените си ръце.

Скитника мрачно поклати глава.

— Виждам, че ти е направил силно впечатление.

— Чу какво казах, нали?

— Добре. Единственото, което ми остава да направя, е да си запазя стая в хотела на отец Уилям и да изчакам развитието на събитията.

— Като лешояд, който чака някой да умре.

— Много уместно сравнение. Само трябва да знаеш кой хищник да преследваш.

Каин се обърна към отец Уилям, който беше изял храната си и сега почистваше чиниите с една коричка хляб.

— Нашият разговор свърши, ако искаш можеш да дойдеш.

— Или можеш да останеш на мястото си и да се правиш, че нищо не си чул — добави Скитника.

— Аз си хапвах, може Господ да ви е подслушвал. — Той се изправи и се приближи към тях. — Свършихте ли с бизнеса?

— Да, но доникъде не стигнахме — отговори му Веселия Скитник.

— Е, щом е така, какво ще предприемеш, Скитнико? Ще си тръгнеш още сега или ще се опиташ да очерниш още повече грешната си душа?

— Смятам да остана още няколко дни. Това място е чудесно, напълно те разбирам защо си дошъл тук на почивка.

— Прави каквото искаш, но те предупреждавам — ако те спипан около фермата, ще те застрелям като куче.

— Станахте прекалено много кандидати. Може би ще трябва да се наредите на опашка?

— Не забравяй, че за теб има награда.

— Но не трябва да ме убиваш, за да я получиш.

— Нека нечестивият ти скалп не разчита на това. Винаги мога да кажа, че си оказал съпротива при арест.

— Арест ли?! — засмя се Скитника. — Откога стана представител на закона?

— А за какви ни вземаш нас ловците? На Границата ние представляваме закона. Може да не поддържаме реда, но наказваме престъпниците, а това води към уважение и спазване на законността.

— Никога не съм се замислял над тези неща, отче, но в думите ти има известна истина.

— Тогава гледай да не ги забравяш.

— По-добре кажи това на Себастиан, моят партньор, който сега ще помага на един издирван от закона престъпник.

— Знаеш ли какво бих те посъветвал, Скитнико? Върни се на Голдънрод и се любувай на грешната си колекция.

— Мислех, че ще е по-разумно, ако добавя няколко нови експоната към нея.

— Единствената причина, поради която още си жив, е, че Сантяго не е заповядал да те убия. Сега си на планета, която е негова и никой не ти е дал разрешение да идваш тук.

— Ще се опитам думите ти да не се отразят на съня ми.

— По-добре ще е малко да се разтревожиш — намеси се Каин.

— Убийте ме и тогава вие ще се разтревожите — самоуверено заяви Скитника. — Всеки ден изпращам съобщение на Голдънрод, че всичко е наред. Ако не го направя, един от роботите ми ще каже на главорезите ми накъде съм тръгнал.

— Няма да ги е грижа. Всичко, което имаш, ще остане за тях.

— Но има една подробност. Роботът знае, че това е планетата на Сантяго — усмихна се Скитника. — Аз съм съобразителен човек и винаги предварително вземам мерки.

— Виждал съм ги твоите главорези. Нищо не могат да направят.

— Но те прекалено много говорят. Знаеш ли колко съм се чудил как да ги накарам да пазят тайна, но сега не съжалявам за това. Преди да разберете какво става, ще бъдете обградени от редовната войска на Демокрацията.

Каин и отец Уилям размениха погледи.

— Добре, можеш да останеш — каза мрачно проповедникът.

— Благодаря за гостоприемството — отвърна иронично Скитника.

— Но не се ли качиш на кораба си пет минути след като убием Ангела, смятай се за мъртъв. Сантяго не е роден на Сейф Харбър и не е длъжен цял живот да живее тук. Недей да забравяш това и не прави нищо прибързано.

Скитника се изправи на крака.

— Е, мразя да пия и да тръгвам след това, но трябва да си ангажирам стая. — Той се обърна към Каин. — Смятам, че ще размислиш над предложението ми, като се успокоиш.

— Не бях очарован, още когато го чух за първи път.

— И все пак помисли, искам само петдесет процента.

— Изчезвай! — Каин му обърна гръб.

Скитника сви рамене и излезе от бара.

— Добре, Себастиан — каза отец Уилям с усмивка. — Мога вече да кажа, че се гордея с теб.

— Така ли? Защо?

— Погледна врага в лицето и нищо в теб не трепна.

— Скитника не е враг. Той е един от тези, за които се борим и трябва да защитаваме.

— Тази твоя мисъл може да ме накара да изтрезнея.

— Исках да те питам, как се срещна с него?

— Със Сантяго ли?

— Да.

— Той ме избра, точно както и теб.

— Тогава си знаел, още когато кацнах, защо съм дошъл.

— Да, още преди година той реши да те привлече на наша страна. Аз му изказах своите съмнения, когато разбрах, че работите заедно със Скитника и онази жена.

— С Въртю?

— Да, Въртю Маккензи.

— Тя е много интересна личност и имам чувството, че ще извлече най-голяма полза от всички нас.

— Да, така е. Знае какво иска и как да го постигне. Поне за това трябва да й се възхищаваме.

— А сега работи и с Ангела.

— Знаеш ли, предчувствам, че ще е принудена да научи малко повече за него, отколкото й се иска. Не съм чувал той да се увлича по журналистиката.

— Ще ми кажеш ли нещо друго?

— Разбира се, стига да мога.

— Кои са погребани в двата гроба до езерото?

— Двама достойни мъже, които са отдали живота си за нашата кауза.

— Скитника ми каза, че са били ловци.

— Може да са били, това не знам.

— Но той твърдеше, че са искали да убият Сантяго и са стигнали до къщата, преди да ги застрелят.

— Глупости.

— Знаеш ли как са се казвали?

— Не. Всеки, който работи за Сантяго, използва друго име. Защо толкова се интересуваш от тях?

— Двамата си противоречат, а това ме тревожи.

— Тогава не говори повече с него. Сантяго няма причина да те лъже, а Скитника има полза да не ти каже истината. Впрочем, той никога през живота си не е виждал фермата. Любопитен съм, какво ти предложи сега?

— Половината от колекцията на Сантяго, плюс наградата.

— О, това е много щедро. Не знам после как щеше да те излъже.

— Смятам, че отново всичко е планирал.

Лунен ромон излезе от кухнята и двамата мъже спряха да говорят.

— Кога ще пожелаете да поднеса десерта ви, сър?

— Веднага, детето ми, веднага. Себастиан, ти ще ми правиш ли компания?

— Да, ще хапна малко.

Отец Уилям очакваше да чуе обратното и сега изглеждаше съкрушен.

— Лунен ромон, детето ми, за колко ще приготвиш още една шоколадова торта?

— Днес съм изпекла три торти, сър.

— Ох, слава Богу! Донеси ги тук, защото някой може да си тръгне гладен.

— Знаеш ли — засмя се Каин, — все очаквам да умреш от преяждане, но ти се справяш с всичко.

— Имам доста работа и ми е необходима много енергия — отвърна сериозно проповедникът.

— Не знам, това все пак си е твоят живот.

— Не, Себастиан, моят живот принадлежи на Бога, също както твоят принадлежи на Сантяго.

— Защо мислиш така?

— Аз не мисля, а съм убеден.

— Не ми е известно подобно нещо.

— Не е вярно, Себастиан. Сантяго много внимателно подбира хората си и никога не греши. Ти можеше да го убиеш снощи и днес да прибереш най-голямата награда, но не го направи. Току-що можеше да сключиш сделка със Скитника, но вече му отказа. — Гласът му изведнъж омекна. — Може би съзнанието ти още се колебае, но сърцето ти вече е решило всичко.

Каин за момент изглеждаше учуден.

— Да, предполагам, че е така.

25.

Загадка във цяла енигма,

обвита в още тайна или две.

Кой мъж ще познаете скрит е?

Кралят на бандитите, ето кой.

Сантяго го посрещна още на верандата.

— Как мина деловата ти среща със Скитника?

— Според очакванията.

— Така и предполагах. Между другото, изпратих един от моите хора да вземе багажа ти от къщата на Мълчаливата Ани. Надявам се, че нямаш нищо против.

— Не — отвърна Каин и седна на стола до него. — Реших да остана.

— Щастлив съм да чуя това, Себастиан.

— Но ти го знаеше, още когато пристигнах, нали?

— Да, но сега е друго. Ти сам разбираш, че можеш да ни помогнеш.

— И то по-скоро, отколкото предполагаш. Скитника ми каза, че Ангела е само на няколко дни път оттук. Мисля, че е време да измислиш къде ще е следващата акция и да заминеш там.

— Някъде далече, нали? — засмя се Сантяго.

— Колкото по-далече, толкова по-добре.

— Благодаря ти, че си загрижен за мен, Себастиан, но Сейф Харбър е моят дом и аз няма да го напусна при първата появила се опасност.

— Изглежда не е първата. Скитника ми каза, че поне една дузина ловци са стигнали дотук.

— Не, той се заблуждава. Истината е, че бяха четирима, но аз не съм бягал от никой от тях, така че няма да побягна и от Ангела. Нима ще ти харесва да работиш за човек, който си плюе на петите, щом врагът приближи?

— Не е по-лошо от това, този, за когото работя, да има желание да умре.

— Повярвай ми, Себастиан, Ангела е сам и никога не може да победи Сантяго — той се извърна към хоризонта и леко въздъхна. — Погледни залеза. Впечатляваща гледка, нали?

— Щом казваш.

— Предполагам, че Скитника също ще остане на Сейф Харбър?

Каин кимна с глава.

— Познавам го толкова добре, че вече мога да предвиждам какво ще направи. Е, колко ти предложи от колекцията ми, една трета?

— Не, половината.

— Да-а, учудващо много, но едва ли би дал толкова.

— Знам. Все пак как си започнал да работиш с него?

— Вероятно по същия начин, по който и ти. Скитника притежаваше нещо, от което имах нужда.

— И какво беше то?

— Полезни търговски контакти.

— А в замяна той поиска да се присъедини към организацията?

— Не, това беше моя идея.

— Но защо?

— Още когато го видях за първи път, разбрах какъв човек е и реших, че трябва да го държа под око.

Каин се засмя иронично.

— Ако това са ти критериите да назначиш някого на работа, учудвам се как още нямаш армия от десетина милиона души.

— Ако имаше десет милиона мъже като Скитника, които са ми помогнали толкова много, без да се замислям щях да ги взема на работа. Само че това не е реално, Себастиан. Мислещите престъпници са съвсем рядко явление. — Сантяго рязко се изправи. — Но къде са добрите ми обноски? Вече се смрачава, а ти не си вечерял. Хайде, да влизаме в къщата.

Каин се изправи и го последва.

— Не се чувствам особено гладен. Гледах как отец Уилям унищожава една печена патица и това ми уби апетита. Накрая се учудих, че беше отделил кокалите.

Сантяго се засмя.

— Зная това усещане. Тогава ела да пийнем нещо по случай твоето оставане.

Каин кимна и го последва в дневната, където Хасинто четеше една от книгите на Сантяго.

— Хасинто, разбра ли новината? Себастиан остава при нас.

— Да, знам. Отец Уилям ми каза, когато го докара.

Сантяго се приближи до портативния бар и замислено започна да разглежда бутилките.

— Какво да избера… нещо по-специално. Ах, да, нещо наистина подходящо за случая. Корбелианско уиски. Приготвено е от растение, подобно на нашия ечемик, но там то расте високо в планината. — Той напълни три чаши и им ги подаде.

— Е, какво ще кажеш? — попита Сантяго, когато Каин колебливо отпи една глътка.

— Необичаен, но приятен вкус. Мисля, че ми харесва.

— Мислиш, че ти харесва? — засмя се Сантяго. — Себастиан, прекалено дълго си бил на Границата.

— Налей ми още една чаша, за да реша.

— С удоволствие, но те предупреждавам, че има доста силен ефект.

Каин изпи втората си чаша и за първи път от доста време усети как главата му се замайва.

— Май разбрах какво имаш предвид.

— Още малко?

— Не, благодаря. Това ми е напълно достатъчно.

— Винаги съм уважавал хората, които знаят възможностите си.

— По-добре да го кажеш следващия път, когато поканиш отец Уилям на вечеря — засмя се Каин.

— Опитах се, но явно ще трябва да приема, че и ловците, като революционерите, са с различни размери, характер, интереси и всичко останало.

— Мисля, че огромното му тегло му дава и известно предимство — намеси се Хасинто. — Изглежда прекалено тромав и дебел, за да извади бързо лазерните си пистолети, а това кара враговете му да са по-самоуверени.

— Съмнявам се — каза Каин. — В тази работа никога не бива да си прекалено самоуверен, защото всеки, който носи пистолет, може да се окаже по-бърз от теб.

— Предполагам, че това твое убеждение е и причината да си жив досега — усмихна се Сантяго.

— Може би.

— Защо не си уверен, сигурно имаш и друго обяснение?

— Да, когато бях млад и за първи път се озовах в истинска битка, много се страхувах да не ме убият, а това ми даваше предимство пред другите. Тази моя предпазливост с годините само се затвърди и често пъти много ми е помагала.

— Затова си и един от най-добрите ловци — заключи Сантяго.

— Мисля, че няма лоши ловци. Има само добри и мъртви.

— Все пак, как реши да станеш именно ловец?

— След като разбрах, че изведнъж не мога да направя нищо добро за галактиката, реших да се опитам да постигна същото, но с по-малки крачки и без чужда помощ.

— А съжалявал ли си някога, че си станал такъв?

— Честно казано, не. Това е мой собствен избор, а предварително грижливо бях премислил всичко. Представях си, че ще събера достатъчно пари и един ден ще се откажа, ще се оженя за някоя добра жена. — Каин се усмихна мрачно. — После сякаш забравих мечтите си, така и не се опитах да намеря тази жена.

— При мен беше същото по отношение на децата — кимна с разбиране Сантяго. — Бях едно дете в семейството и още тогава мечтаех за брат или сестра, а по-късно за малка къща, пълна с деца. Но какво стана… имам къща, пълна с убийци и контрабандисти. Никога не разбрах защо се получи така.

— Границата не е място, където можеш да създадеш семейство — каза Каин.

— Освен ако си колонист, търговец или фермер… Или всичко друго, но не и революционер.

— Предполагам, че и никой от нас не разчита да умре от старост — намеси се Хасинто.

— Не му вярвай, Себастиан, Хасинто не е добър пророк. Аз лично смятам, че ще живея вечно. Има толкова много работа, че не може да се мисли за смъртта.

— Тогава не поемай глупави рискове.

— Отново за Ангела ли ми напомняш?

Каин кимна с глава.

— Как мислиш, че мога да карам моите съмишленици да рискуват живота си, а аз да не съм готов да сторя същото?

— Повтарям, че това е глупав и излишен риск.

— Той не може да избяга от Ангела — намеси се и Хасинто.

— Мислех, че точно ти искаше да подобриш охраната — подхвърли Каин.

— Да и все още смятам да го направя. Но ако тръгне слух, че Сантяго може да бъде изплашен, преди да разберем какво става, ще бъдем обградени от убийци, готови на всичко. Ние не работим с достойни и честни хора, г-н Каин. Те изпълняват заповеди само, защото се страхуват.

— Тогава може би е по-хубаво, че нямаме деца. Те първи могат да станат обект на атака.

— Сигурно щях да се чувствам много по-добре, ако можех да поведа войниците си в открита битка, но за съжаление армията ми се състои от крадци, главорези и мошеници, повечето от които дори и не предполагат, че техен враг е Демокрацията.

— Често ли ти се налага да общуваш с тях директно?

— Не, много рядко. Нещата вървят много по-добре, когато те си мислят, че съм някакъв полубог, с който дори не могат да говорят. Чудно е как след толкова години извън Земята, в душата на хората все още има някакъв първичен мистицизъм и ще е глупаво, ако не го използвам. — Той замълча за момент. — Това не означава, че не се интересувам от акциите. Повечето време съм извън Сейф Харбър и тъй като почти никой не е виждал лицето ми, без проблеми мога да проверя как хората ми изпълняват задълженията си.

— И никой не е заподозрял това?

— Поне никой не се е осмелил да изкаже мислите си на глас. Така след като се върнат, мога съвсем лесно да ги убедя, че съм тайнствен и всемогъщ човек, от който нищо не е възможно да се скрие. Бих казал, че това отнема и по-голямата част от времето ми.

— А останалата част?

— Оглеждам се за подходящи хора, които да наема на работа, опитвам се да разбера кои планети имат особена нужда от пари или от военна помощ, търся слаби места в Демокрацията.

— Прилича малко на шахматна игра, нали? Всеки ход е последван от контраход.

— Не знам, никога не съм играл шах.

— Никога?!

— Но защо реагираш така, сякаш съм направил нещо ужасно?

— Извини ме, просто бях много учуден.

— Не съм засегнат. Готов ли си да вечеряме?

— Може би малко по-късно.

— Още едно уиски?

— Не, благодаря. Бих искал да ти задам един въпрос.

— Разбира се.

— Бил ли си изобщо в затвора на Калами III?

— Ако това толкова те тревожи, можеш да отидеш дотам и да провериш компютрите.

— Мисля, че не отговори на въпроса ми.

Сантяго изведнъж се усмихна.

— Разбрах! Стърн ти е казал, че съм добър играч на шах.

— А ти такъв ли си?

— Не. Вече ти казах, никога не съм виждал шахматна дъска.

— Но все пак си бил в затвора на Калами?

— Да, за съвсем кратко време, но спомените ми за Стърн са, че той непрекъснато се хвалеше с това колко хора е измамил и убил, имаше и грандоманската мечта да притежава своя собствена звездна система. С него играехме не шах, а покер и мисля, че още ми дължи една малка парична сума. Е, това е. Има ли още нещо, което искаш да ме питаш?

— Да, само още два въпроса.

— Слушам те.

— След като вече съм се присъединил към вас, какво ще ми възложиш да правя? Щом се справим, разбира се, с Ангела.

— Да ти кажа честно, все още не съм решил. Първо може би ще те изпратя да прибереш парите ни от г-н Кчанга, а след това да купиш с тях храна за Бортай.

— Бортай?

— Минна планета, на двеста светлинни години от Бела Дона. Имат хранителни запаси само за още три седмици.

— Защо не си внесат сами?

— Демокрацията им е наложила ембарго и е блокирала сметките им.

— Защо?

— Защото преди месец продали двеста тона желязо на планета, населена с извънземни, които отказват да се присъединят към Демокрацията. Сега като спрат храната им, те се надяват, че това повече няма да се повтори. Не ги интересува факта, че сто и петдесет деца са заплашени от гладна смърт.

— Кога ще тръгна?

— Най-рано след седмица. Трябва да дадем време на хората на г-н Кчанга да размислят как да постъпят.

— Но така може би няма да ми стигне времето?

— Знам. Надявам се да открием някой друг от приближените на Кчанга, който ще започне да ни сътрудничи. Но ако и това не стане, ще трябва да им покажем какво се случва с всеки, който не изпълнява заповедите ми.

— Ами ако не мога да взема парите?

— Хасинто, какво ще кажеш?

— Зета Пискиум — заяви веднага Хасинто.

— Не-е — поклати глава Сантяго. — Рискът е прекалено голям.

— Защо, какво има на Зета Пискиум?

Сантяго дълго изучава лицето на Каин преди да отговори.

— Армията разполага с много голяма база на четвъртата планета в системата. Имаме информация от сигурен източник, че всички поръчки за стоки на сектора Куотърмейн се правят именно от тази планета. Ако унищожим компютърната им система, ще изминат месеци преди да успеят да възстановят всички данни. През това време спокойно ще можем да отклоняваме военни конвои, товарни кораби и парични преводи. По начина, по който работи сега финансовата им система, няма да могат да си поръчат и чаша кафе, преди да проверят валутните сметки. Ще трябва да си потърсят и друг виновник за това, защото Сантяго е престъпник, а не революционер.

— Но всички знаят, че ти извърши обира на Епсилон Еридан.

— Там работата беше друга. Напълно нормално е един бандит да ограби конвой кораби, натоварени със злато. Докато, помисли си, каква полза мога да имам от разрушаването на един компютърен комплекс?

— Как е охраната им? — поинтересува се Каин.

— Много сериозна. Точно това е причината да не съм съгласен да атакуваме там, въпреки оптимизма на Хасинто.

— Не мога да мисля за живота си, след като има шанс да ги извадим от строя за поне два месеца.

Сантяго се обърна рязко към него.

— Хасинто, разбирам те, но е излишно да се вършат необмислени неща. Залозите за успех са сто към едно.

— Но…

— Изслушай ме. Не можем да се включваме във всяка битка. Работата ни е да извършваме значими и краткотрайни акции, а не да умрем безсмислено. С обсъждането на темата е приключено. — Той се обърна отново към Каин. — Какъв е другият ти въпрос, Себастиан?

— Е, той не е толкова важен, колкото първия…

— Чудесно. Нямам навика да обсъждам проблемите на работата преди вечеря.

— Бях любопитен да разбера откъде имаш този белег на ръката.

Сантяго вдигна дясната си ръка и поклати глава.

— Бих искал да ти разкажа, че съм го получил в някоя битка, но истината е, че като дете се закачих с въдицата си.

— На мен ми прилича на стара рана от нож.

— Не, нищо подобно. Да вървим към столовата.

— Но още не съм задал въпроса си — спря го Каин.

— Моля?!

— Исках да знам, защо не си го отстранил с пластична операция? Нали каза, че си суетен?

Сантяго за момент изглеждаше учуден, но после се разсмя.

— Всъщност, и аз не знам. Толкова съм свикнал с него, че не съм го показвал на хирурга си.

— Предполагам, че носиш ръкавици, когато пътуваш инкогнито?

— Но, разбира се. Аз съм роден на планета от Демокрацията, имам паспорт и отпечатъци от пръсти на друг човек, когато се наложи слагам и специални лещи, които променят вида на очните ми дъна, но това са подробности. Ще вечеряме ли?

Те отидоха в столовата, вечеряха и обсъждаха плановете си за близкото и по-далечното бъдеще. Когато Каин тръгна към спалнята си, той взе друга книга с поезия на Танбликст, но я намери още по-трудна за четене.

На другия ден дискусията им със Сантяго и Хасинто продължи и Каин откри, че ентусиазмът и нетърпението му да се захване за работа нарастват с всеки час.

Но малко преди залез слънце всички планове бяха оставени за бъдещето, защото на прага на къщата застана Въртю Маккензи.

26.

Гори по-ярко от свръхнова

и по-висок е от дърво.

По-мощен е от гръм гласът му,

а погледът — от океана по-дълбок.

Сантяго се отпусна назад във фотьойла и отпи от брендито си.

— От това, което аз знам, Сантяго е бил светец-покровител на испанските благородници. Те са извиквали духа му на помощ, когато са отивали на битка с маврите, които често са нахлували в страната им.

— Сантяго означава Свети Джеймс на испански, език, който са говорели в определени области на Земята — добави Хасинто.

— Не е толкова библейско, колкото е твоето име, Себастиан.

— Мен повече ме тревожи презимето ми. Съжалявам, че го казах на Черния Орфей. Сега нямаше да бъда известен с този глупав прякор Сонгбърд. — Каин сви рамене. — Все пак, какво да се прави, това е едно от нещата, които не можеш да избираш.

— Но почти всички мои хора са с други имена, Себастиан.

— Това са просто имена, който важат само на Границата.

— Но ако останеш достатъчно дълго време, всички ще те познават единствено с това име.

Разговорът им беше прекъснат от охранителната система, която сигнализира за приближаваща се кола. Няколко минути по-късно Мълчаливата Ани се изкачи на верандата.

— Здравей, Ани. Каква приятна изненада. — Сантяго се изправи на крака. — На какво дължим удоволствието да те видим?

— Мисля, че имаме проблем.

— Така ли?!

— Да, тя е в колата ми.

— Кой е в колата ти?

— Въртю Маккензи.

Каин се надигна и наистина видя, че Въртю е на предната седалка, но на очите й имаше черна превръзка.

— Къде е Ангела?

— Още е в орбита — отвърна Мълчаливата Ани.

— Но защо си я довела тук? — попита учуден Сантяго.

— Кацнала е преди няколко часа, срещнала се е с отец Уилям и му е казала, че носи съобщение. Той сметнал, че ако говори истината, вие сам ще искате да го чуете и затова я доведох.

— А ако лъже?

— Няма да си тръгне жива от Сейф Харбър — мрачно отвърна Мълчаливата Ани.

— Защо отец Уилям не я докара?

— Иска да е в града, когато Ангела кацне.

— Но планетата е голяма. Защо мисли, че той ще кацне в покрайнините на града? — учуди се Каин.

— Ти също кацна там.

— Ала аз не знаех, че Сантяго е тук. Търсех Триокия Били.

— Себастиан, мисля, че е изпратил Въртю, за да го насочва. Щом види кораба й в края на града, и той ще кацне там.

— Може и да си прав.

— Ани, нека не гадаем повече, доведи тук нашата гостенка — помоли Сантяго.

Мълчаливата Ани кимна и след минута се върна заедно с Въртю Маккензи. Беше свалила превръзката от очите й и журналистката с любопитство оглеждаше тримата мъже.

— Здравей, Каин — каза тя, щом се приближи.

Себастиан Каин кимна мълчаливо.

Въртю погледна първо към Хасинто.

— Не, едва ли си ти, прекалено си млад. — Тя се обърна към Сантяго. — Значи остава да сте вие.

Сантяго се усмихна и направи галантен поклон.

— На вашите услуги. Защо не седнем — предложи той.

— Може ли да получа нещо за пиене?

— Разбира се. Какво предпочитате?

— Всичко, в което има алкохол.

Сантяго се обърна към Мълчаливата Ани.

— Ако обичаш, помогни ми.

Жената кимна и тръгна към бара, а той посочи стола на Въртю Маккензи.

— Трябва да кажа първо, че сте много смела жена, за да дойдете тук сама.

— След като от няколко седмици пътувам с Ангела, твърде малко неща могат да ме изплашат — отвърна искрено Въртю.

— Един момент, тук нещо не ми харесва — прекъсна ги Каин, приближи се и дръпна дамската й чанта.

— Хей, какво си мислиш, че правиш?!

— Ти си казала, че носиш съобщение — отвърна Каин и извади малко записващо устройство. — А не, че ще вземаш интервю. — Той внимателно огледа всичките й вещи и й подаде чантата. — Къде си я скрила?

— За какво говориш? Нищо не съм скрила.

— Знам, че имаш и камера. Предлагам ти два варианта — да ми я дадеш доброволно или да те съблека гола, за да я намеря.

— Не съм длъжна да търпя това! — възмути се Въртю.

Каин се обърна към Хасинто.

— Моля те, хвани я.

Въртю побърза да вдигне ръка.

— Добре, добре, един момент.

Тя разкопча сакото си и с леко дръпване откъсна едно от копчетата му, което по нищо не се отличаваше от другите.

— Вземай. Сега доволен ли си?

— Поне за момента. — Каин изключи миниатюрната холографска камера.

— Но искам да ми я върнеш, когато си тръгвам. Струва ми доста пари.

— Ще видим — отвърна мрачно Хасинто.

— Какво, по дяволите, означава това „ще видим“? Аз съм дошла като парламентьор.

— Точно така, а не да вършиш журналистическата си работа.

— Имаш думата ми, че ще си получиш камерата, когато си тръгваш — намеси се Сантяго. — А сега — той погледна към Каин и Хасинто, — ако моите приятели нямат нищо против, искам да чуя с какво предложение идваш?

— Ангела иска да се срещнете утре сутринта.

— Обзалагам се, че е така — каза Мълчаливата Ани и й подаде една чаша с бренди.

— Но той иска да ме убие. Какъв смисъл има да се срещам с него?

— Ангела е готов да обсъдите това.

— Кое? Как да ме убие ли?

— Не, как да не ви убие.

— Много интересно. И какво е неговото предложение?

— Ако желаете, можете да откупите живота си.

— За каква сума?

— Това сам ще трябва да договорите. Останах с убеждението, че той ще е доволен от около два, три милиона кредита.

— Наградата за мен е двайсет милиона. Защо е съгласен на толкова малко?

— Никой не знае как изглеждате. Ангела може да предаде тялото на първия престъпник, когото убие и да прибере наградата за вас.

— Мисля, че и други хора са се опитвали да направят същото, но не са успявали.

— Вероятно, но на Ангела никой не смее да противоречи. Ако каже, че тялото е на Сантяго, ще трябва да му повярват.

— Къде смята, че можем да поговорим?

— В бара „Барликорн“.

— Но откъде знае, че има такава кръчма, след като е в орбита?

— Той разбра, че там Макдугъл е убил Триокия Били.

— В колко часа ще бъде срещата?

— Точно в девет.

— Нима сериозно мислиш да се срещнеш с него? — попита Каин.

— Все още не съм решил.

— Това е капан — заяви Каин.

— Може би.

— Тогава не трябва да ходиш. Нека той дойде тук.

— И да убие половината ми охрана. Не мога да рискувам живота на най-добрите си хора.

— Но и те не могат да рискуват твоя — отряза Каин.

— Защо се тревожиш? Предполагам, че Ангела наистина иска да вземе двайсет и три милиона кредита, вместо двайсет.

Каин поклати енергично глава.

— Ангела ще трябва да прибере парите си от Демокрацията, а там изобщо няма да се интересуват кой е той. Ще поискат сериозни доказателства, че това със сигурност е трупа на Сантяго.

— Кога иска да получи отговор? — попита Сантяго, като пренебрегна думите на Каин.

— Тази вечер трябва да му съобщя какво сте решили.

— Ако не се съглася на среща с него?

Въртю сви рамене.

— Тогава той ще дойде тук и ще ви убие.

— Какво получавате вие от всичко това?

— Аз съм журналистка. Ще напиша репортаж за онова, което ще се случи. Ако желаете, можете и сега да ми дадете интервю.

— Възхищавам ви се, че рискувате всичко в името на професията си.

— Това означава ли, че сте съгласен?

— Боя се, че не.

— Ако ми дадете интервю, мога да кажа на Ангела, че не сте на планетата.

— Тя лъже — прекъсна я мрачно Каин.

— По дяволите, говоря истината!

— Ще му кажеш, че Сантяго не е тук, но ще се върнеш с готово интервю? В мига, в който разбере, че си го измамила, ще те убие.

— Това си е мой проблем. Ти не рискуваш нищо.

— Защо ме заблуждаваш? Ти ще вземеш интервюто си и след това ще разкажеш всичко на Ангела, за да запазиш живота си.

Сантяго се изправи, очевидно отегчен от спора им.

— Отивам да се поразходя. Ще ви дам отговор, като се върна.

— Ще дойда с теб — обади се Мълчаливата Ани.

— Не, предпочитам да остана сам. Връщам се след няколко минути.

— Къде отива? — попита учуден Каин, когато Сантяго се отдалечи.

— При езерото. Винаги отива там, когато не може да реши нещо — отговори Хасинто.

— Но какво има да мисли?! Нима наистина смята да се срещне с Ангела?

Хасинто сви рамене.

— Не знам. Той трябва сам да реши.

Каин се изправи рязко и хвана Въртю за ръката.

— Ставай!

— Къде я водиш? — попита учуден Хасинто.

— Искам да говоря с нея.

— Можеш да го направиш и тук.

— Искам да сме сами. Тръгвай, Въртю — дръпна я той.

Въртю се изправи и го последва от другата страна на верандата.

— Каин, не мога да повярвам! Най-после го открих! — лицето й грееше от вълнение.

— И сега какво?! Бързаш да го убиеш?

— Никого не искам да убивам. Аз съм журналистка. Но докато сме на темата, как така още не си го застрелял?

— Ситуацията се промени, аз вече работя за него.

— И колко ти плати?

— Нищо.

— Нима и ти ще ми кажеш същите глупости, които чух от Мълчаливата Ани, че е велик човек?

— Не знам дали е велик, но той е добър човек. По-добър от всички нас, взети заедно. Сантяго се сражава в полза на обикновените хора, а не за себе си.

— Глупости, той е един изпечен бандит.

— Казах ти вече, че не е такъв. Няма да позволя на Ангела да го убие.

— Забрави ли какво се споразумяхме на Деклан IV?

— Всичко се провали, след като ти се присъедини към Ангела.

— Получи ли съобщението на Теруилиджър?

— Кога го изпрати — преди или след като Менмаунтин го уби?

— Това е истината! — разпали се Маккензи.

— Тогава защо изпълняваш поръчките на Ангела?

— Той ми спаси живота. Димитри Сокол беше изпратил Саймън Глупака да ме убие.

— Ще останеш ли с него, след като убие Сантяго?

— Той иска само да говори с него, защото му трябват повече пари, отколкото е наградата.

— Това е такава глупост, че на твое място щях да спра да я повтарям. Още от самото начало разбрах, че е капан.

— За мен това няма никакво значение. Аз само предавам думите на Ангела. Тук съм да взема интервю от Сантяго. Ако той не иска да ми помогне, ще документирам смъртта му. С теб нямам повече работа, щом като си преминал към врага.

— Врагът е не Сантяго, а Ангела.

— Ангела е ловец, който помага на Демокрацията, а Сантяго е бандит, за когото има награда.

— Не е толкова просто.

— Напротив, ужасно просто е. Присъединил си се към банда главорези и крадци и на всичко отгоре ме обвиняваш, че работя с човек, който действа в името на справедливостта.

— Справедливостта ли каза?! Ти никога не си се интересувала от нея, а единствено от проклетия си репортаж.

— Каин, започваш да ме изнервяш. Забрави ли колко хора си избил, преди да станеш ловец? Забрави ли, че на Силария още има награда за главата ти? Тръгнахме заедно да търсим Сантяго — ти, за да го убиеш, а аз, за да напиша статия за него. Не смятам, че имам вина за твоето решение. Щом си решил да работиш за него, това е твой проблем. Аз си вземам интервюто и си тръгвам.

— Ще ти помогна да напишеш репортажа си, но той ще отразява смъртта на Ангела.

Въртю поклати глава.

— Каин, не можеш да го убиеш. Не рискувай живота си, за да опитваш.

— Няма да го оставя да убие Сантяго.

— Никой не може да го спре. Видях го как уби Менмаунтин и Саймън Глупака. Дори се съмнявам, че изобщо е човек.

— Ако се страхуваш толкова, защо работиш с него?

— Защото само той ще ми помогне да получа това, което искам… и защото ще ме убие, ако си тръгна. — Въртю вдигна погледа си и очите им се срещнаха. — Ако нямаш повече какво да ми кажеш, бих желала още едно бренди.

Каин постоя замислен около минута, после се обърна и влезе в дневната.

— Видя ли го дали се връща? — попита Хасинто.

— Не, тъмно е. Всъщност, какво прави той там? С мъртвите ли разговаря?

— Това не е много приличен въпрос, г-н Каин. В тези гробове са погребани двама изключителни мъже.

— Дано тогава успеят да му кажат, че всичко това е капан.

— Той знае.

— Тогава какъв е проблемът?

Хасинто въздъхна и прокара ръка през косата си.

— Сигурно има милиони хора от Демокрацията, които се ужасяват, когато чуят името му, но сигурно има същия брой хора, които го боготворят, защото Сантяго е единствената им опора срещу агресорите. Той е всичко, което имат. За тях Сантяго е мит и сега той не иска хората да мислят, че се е оказал страхливец.

— Нима може да се нарече страхливец някой, затова че избягва битка, която е обречен да загуби?

— Когато се казваш Сантяго, може.

— Никой няма да разбере.

Хасинто посочи с глава към Въртю.

— Ще трябва да я убием, за да не разпространи историята, а той никога няма да го позволи.

— Тогава се налага да го спрем.

— Как?

— Дори и със сила, ако е необходимо.

— Ще правиш това, което ти каже Сантяго — прекъсна ги Мълчаливата Ани. — Той е нашият лидер.

— Ние трябва да защитим лидера си, а не да го изпратим на явна смърт.

— Щом си решил да бъдеш един от нас, ще изпълняваш всички заповеди, а не само тези, които ти харесват. Каквото и да е решил, трябва да го подкрепим.

— Ще видим.

Настъпи неловко мълчание, което Въртю наруши.

— Може ли да си налея още нещо за пиене?

Въпросът не беше отправен конкретно към никого и Хасинто й посочи бара.

— Налей си каквото искаш.

Въртю Маккензи се приближи и започна да разглежда бутилките една по една. Тя забеляза една с по-странна форма и доволно я вдигна нагоре.

— Корбелианско уиски! Господи, не съм пила такова сигурно от пет години. Има прекрасен вкус, който…

— Приемам това за комплимент — чу се мъжки глас, идващ откъм столовата. Сантяго стоеше облегнат на вратата и леко се усмихваше.

— Е, какво реши? — попита нетърпеливо Каин.

— Г-це Маккензи, кажете на Ангела, че ще дойда на срещата.

— Ти си луд! — избухна Каин.

Сантяго не му обърна внимание.

— Това е моето решение. А сега се качете в колата и един от хората ми ще ви закара до града, но боя се, че отново с превръзка на очите.

— Ще получа ли камерата си?

— Разбира се, но това, което бяхте записали, е изтрито.

Въртю изпи уискито си и тръгна към изхода, следвана от Мълчаливата Ани, но на прага се обърна назад.

— Според мен, не отивайте утре. Съгласна съм с Каин.

— Благодаря за мнението ви, г-це Маккензи.

— Не можеш да го направиш! — ядосано продължи Каин.

Сантяго се усмихна.

— Това заповед ли беше?

— Самата тя каза, че всичко е нагласено. Ако наистина си решил да се срещнеш с Ангела, направи го тук, в къщата. Нека малко се потруди, за да те открие.

— И какъв е смисълът? След като иска да ме убие, защо да рискувам живота на теб, на Хасинто и на всички останали.

— Мен не може да ме убие — отвърна Каин.

— Съжалявам, Себастиан, не искам да те обидя, но и ти нямаш никакъв шанс срещу него. Следил съм кариерата и на двама ви, знам какво може да се очаква от него.

— Ако това е истина, тогава ти извършваш самоубийство!

— Не се знае. Може само да иска повече пари.

— Шансът е минимален. Ако му ги дадеш, пак ще те убие.

— Тогава може би ще трябва да му докажа, че не е толкова лесно да го направи.

— Ти си от плът и кръв, като всички нас.

— Не, Себастиан, аз може да съм от плът и кръв, но съм още и мит, легенда и енигма.

— Това едва ли ще ти помогне.

— Защо? Помагало ми е преди.

— Никога не си се сблъсквал с някой като Ангела.

— Добре, дори това да е краят ми, аз съм напълно доволен от живота си. Видял съм стотици планети, имах удоволствието да притежавам собствена ферма, направих може би малка, но все забележима следа в историята на Галактиката. — Той се опита да се усмихне. — И преди да сте написали епитафията ми, нека ви напомня, че съществува и възможност да не умра.

— Аз те моля да не ходиш — намеси се и Хасинто.

— Благодаря ви за загрижеността, но вече взех решение.

— Тогава разреши ми да отида на твое място — заяви разпалено Каин. — Ангела не ме познава, а аз ще имам много по-голям шанс срещу него.

— Мислех, че вече говорихме по този въпрос, Себастиан. Нали не искаш да станеш Сидни Картън?

— Промених мнението си.

— Добре, но аз не съм променил своето. Благодаря ти за предложението, но имам по-важни задачи, които смятам да ти възложа.

— Какво може да бъде по-важно от това да останеш жив?

— Има прекалено много работа, която трябва някой да свърши. А сега, ако ме извините, смятам да вечерям.

Хасинто и Каин продължиха да спорят с него по време на вечерята, но той остана непреклонен. Сантяго първи се нахрани, отново отиде при езерото и се върна около полунощ. Пожела им лека нощ и се прибра в спалнята си.

Каин влезе в своята стая, разглоби и почисти двата си пистолета. Беше нагласил часовника си да го събуди малко преди изгрев слънце и вече бе успял да се облече и приготви амунициите си, когато на вратата тихо се почука.

— Отвори се — заповяда той тихо и в стаята влязоха Сантяго и Мълчаливата Ани.

— Точно от това се страхувах, Себастиан. Какво си мислиш, че правиш?

— Идвам с теб в града.

— Нали ти казах да не го правиш?

— Не ме интересува какво си ми казал, аз идвам.

— Ани!

Каин се обърна рязко към нея, но видя, че жената вече е насочила към него звуков пистолет.

— Какво става, дявол да го вземе? — изненада се Каин.

— Благодаря ти, че желаеш да ми помогнеш, Себастиан, но не мога да ти позволя да дойдеш. Ани, тръгвам след десет минути. Остани тук да го пазиш.

Жената кимна и Сантяго тръгна към изхода.

— Довиждане, Себастиан.

— Ти знаеш, че ще го убият, нали?! — избухна Каин, когато вратата се затвори.

— Сантяго не може да бъде убит.

— Сантяго можеше да има малко повече реалисти, отколкото фанатици в организацията си. Пусни ме да мина, все още мога да го спра.

— Не мърдай от мястото си!

— Но ти го обричаш на смърт!

— Това е неговата заповед, аз само се подчинявам.

— Но защо постъпва така?

— За да спаси всички нас. Щом Ангела е решил да го убие, той ще го направи, дори всички да застанем срещу него.

— Можехме да подобрим охраната.

— За една нощ?!

— Щяхме да му устроим засада. Все още има време да го направим.

— Нищо не може да се промени, заровете са хвърлени.

— Какви са тези глупости?! Той отива да се срещне с Ангела, а ти ми отвръщаш с банални фрази.

— Сантяго превърна отново живота ми в нещо значимо. Обичам го повече, отколкото можеш да си представиш. Но съм достатъчно силна, за да го оставя да прави това, което е решил. Ти трябва да постъпиш по същия начин.

Каин чу шум от преминаващ под прозорците автомобил.

— Той тръгна. — Емоциите вече бяха изчезнали от гласа му. — И ти му помогна да бъде убит.

— Казах ти вече, Сантяго не може да умре.

— Не забравяй да напишеш това на надгробната му плоча.

— Как може да си толкова ядосан? Ти го познаваш едва от два дни.

— Да, но го търсих цял живот, а сега, благодарение на теб, го загубих завинаги.

Мълчаливата Ани се усмихна.

— Този отговор щеше да му хареса.

Те останаха безмълвни няколко минути — Каин се изпълваше с все по-голям гняв от собственото си безсилие, а Мълчаливата Ани с напрежение следеше и най-малкото му движение. Изведнъж по коридора се чуха тихи стъпки и на вратата се почука.

— Ани, вътре ли си? — беше гласът на Хасинто.

Мълчаливата Ани само за секунда погледна към вратата, но тази секунда беше достатъчна за Каин да скочи и да изрита пистолета от ръката й. Оръжието падна на пода и двамата се втурнаха да го вземат, но Каин се оказа много по-бърз, хвана я през кръста и грубо я хвърли на леглото.

Дочул шума от тяхната схватка, Хасинто заудря по вратата.

— Отворете, какво става там, по дяволите!

Каин взе първо звуковия пистолет, изключи захранването му и го захвърли под гардероба, после спокойно и без да изпуска Мълчаливата Ани от погледа си, зареди двата си пистолета и тогава тръгна към вратата. Когато тя се отвори, Хасинто едва не връхлетя върху него, но не това направи впечатление на Каин, а очите му, в които имаше неприкрити сълзи.

— Аз отивам в града.

— Знам — отвърна Хасинто и извади от джоба си странен по форма нож.

— Не се опитвай да ме спреш! — предупреди го Каин и вече беше готов да използва пистолета си.

— Нямам такова намерение.

— Тогава се дръпни от пътя ми.

— Ела по-близо, трябва да направя нещо, преди да тръгнеш.

27.

Някои ще кажат, че е грешник.

Други пък — че е светец.

Кълнат се трети, че по-силен е от мечка.

Не вярвайте, защото просто той не е.

Черния Орфей е проницателен човек, но в този случай, това си беше чист късмет. Той написал този стих по същата причина, по която включил и Мълчаливата Ани в книгата — само защото разбирал, че нещо е убягнало от очите му.

За съжаление никога не разбрал колко е бил прав.

Въртю Маккензи вече беше седнала в бара, когато вътре влязоха отец Уилям и Веселия Скитник. Проповедникът я поздрави хладно и тръгна към крайната маса, където Лунен ромон вече му беше сервирала закуската. Лицето на Скитника грейна, щом забеляза журналистката.

— Здравей, любов моя. Знаех си, че съдбата ще ни срещне отново.

— Не е ли прекалено рано за теб? — отвърна Въртю, която приготвяше за работа една широкообективна холографска камера.

— Какво скучно нещо щеше да е животът, ако нямаше нови неща — усмихна се Скитника. — Винаги съм се чудел какъв ли е светът рано сутрин.

— За кой свят говориш?

— За всеки свят.

— Бих казала, че е напълно еднакъв по всяко време.

— Не, скъпа — отвърна той, мигайки със сънените си очи. — Изглежда много размазан. Впрочем, къде е твоят спътник?

— Ще дойде всеки момент.

— Тогава в негово отсъствие не е лошо да обсъдим няколко делови въпроса.

— Не искам изобщо да говоря с теб — отвърна Въртю и постави микрофона на определеното в камерата място.

— Нали имаме договор за сътрудничество? Мен най-много ме вълнува кой ще се погрижи за художествената колекция.

— Това беше валидно, в случай, че Каин убие Сантяго. Ако не си чул още, той работи за него.

— Тогава кажи някоя добра дума за мен на Ангела.

— Проблемът е, че за теб няма каква добра дума да се каже.

— Въртю, сега не е времето да се караме. Нито ти, нито Ангела знаете къде е колекцията му. Имате нужда от мен.

— Не ме интересува никаква колекция. Аз получавам това, от което имам нужда.

— Така ли?!

— Ангела иска парите от наградата, а аз само един репортаж. Интересите ни не се пресичат.

— Ах, Въртю, Въртю, защо не си малко по-разсъдлива?

— Какво имаш предвид?

— Нима наистина мислиш, че ще те остави жива?

— А защо да не го направи?

— Защото Димитри Сокол е обявил награда от сто хиляди кредита за красивата ти, малка главица.

— Ангела го убеди да се откаже.

— Аха, убеди го, но само да не разгласява наградата.

— Тогава защо не ме е убил досега?

— Защото му беше нужна. Някой трябваше да подмами Сантяго и ти се справи чудесно. След като го убие, повече няма никаква нужда от теб, освен ако не го убедиш, че ние двамата можем да му осигурим и малък страничен приход от разпродажбата на колекцията.

— Ние двамата ли каза?! Откога си толкова великодушен?

— Знаеш ли, репутацията ми постоянно се очерня от някои незначителни хора, които само завиждат на успехите ми, но… — той се приближи до нея и прошепна. — Давам ти десет процента.

— Десет процента ли?! — разсмя се грубо Въртю. — Изглежда, че великодушието ти няма граници.

— Говори по-тихо! Ще ти дам петнайсет процента.

— Няма да стане.

— Правиш много груба грешка.

— Знаеш ли, колкото и да ме плаши Ангела, на него имам по-голямо доверие.

— Както искаш, сама си избираш кога да умреш. — Той направи знак на Лунен ромон, която носеше огромна табла към масата на отец Уилям. — Чаша кафе, когато имаш възможност, скъпа.

— Веднага, сър.

— Ти и кафе?! — учудено се обърна Въртю.

— Да, казаха ми, че избистря погледа.

— И успокоява нервите.

Скитника изведнъж забеляза, че отец Уилям не се е нахвърлил върху храната, а покорно е скръстил ръце и затворил очи.

— Хей, отче, какво правиш? Никога не съм те виждал да се молиш преди ядене.

— Моля се винаги.

— Но не и на масата — настоя Скитника. — Обикновено се нахвърляш върху храната, все едно се готвиш да поставиш рекорд по-бързо ядене.

— Може би е нервен — предположи Въртю.

Отец Уилям бързо отвори очи.

— Молех се за душата на Ангела. Решил съм тази сутрин да я предам в ръцете на Сатаната.

— По-добре се помоли за себе си, ако си решил сериозно да вдигнеш ръка срещу него — каза Въртю.

— Никога не моля Бог за лични облаги — отвърна проповедникът и продължи да я гледа навъсено. — Мисля, че трябва да се помоля и за теб, Въртю Маккензи. Душата ти е много грешна.

— Не обвинявай мен за всичко. До вчера не бях чувала за Сейф Харбър. Ангела сам откри къде е Сантяго.

— Но ти го убеди да дойде тук тази сутрин.

— Нищо не съм го убеждавала. Само му предадох съобщението и дори го посъветвах да не идва.

— Все пак ще се помоля и за теб.

— Щом си започнал, кажи една молитва и за мен — обади се Скитника. — Така, за всеки случай, да не ми се случи нищо.

— Няма да помогне. Кажа ли твоето име, Господ ще си запуши ушите.

Лунен ромон поднесе кафето на Скитника, отец Уилям каза една молитва и за Въртю, а после атакува храната си с още по-голям апетит.

Момичето остави празната табла на бара и нерешително се приближи до масата на проповедника.

— Извинете ме, сър.

— Какво има, детето ми?

— Знам, че не ми е работата да питам, но това, което дочух да казвате, истина ли е?

— Че на Скитника мястото е в ада?! Разбира се!

— Не, не питах за това. — Лунен ромон замълча и нервно взе да мачка престилката си с ръце. — Вярно ли е, че той ще дойде днес в бара?

— Надявам се, че не, детето ми.

Лунен ромон се готвеше да пита още нещо, но само поклати глава и побърза да се върне в кухнята.

Отец Уилям продължи да опустошава закуската си, Въртю за последен път проверяваше камерата си, а Скитника отпиваше малки глътки от кафето си, опитвайки се неуспешно да си представи, че това е сигниански коняк.

Вратата рязко се отвори и Ангела, облечен в официален, черен костюм, пристъпи в заведението. Безцветните му очи бързо обходиха цялата зала.

— Малко си подранил — посрещна го Въртю.

Той не отговори и тръгна към масата до стената с обичайната си котешка походка. Погледът му беше прикован към отец Уилям, който невъзмутимо продължаваше шумно да се храни.

Скитника се надигна от стола и се приближи до него.

— Извинете ме за любопитството, но предполагам, че вие сте Ангела?

— Да.

— Чудесно. Казвам се Веселия Скитник и имам делово предложение, което би ви заинтересувало.

— По-късно.

— Може да спечелите много пари, само ако…

— Казах по-късно!

Скитника погледна в студените, безжизнени очи на Ангела.

— Е, в такъв случай ще изляза навън да се разходя. Надявам се, че ще поговорим по-късно.

Ангела не му обърна никакво внимание. Той не сваляше поглед от отец Уилям.

— Защо ме гледаш? Няма да те оставя да го убиеш — каза проповедникът, без да спира да яде.

— Дойдох само, за да говоря с него.

— Не ти вярвам.

— Това си е твой проблем. Но те съветвам, не прави никакви глупости.

Лунен ромон излезе от кухнята и се приближи до Ангела.

— Ще желаете ли нещо, сър?

Ангела поклати глава, без да снема погледа си от отец Уилям.

— Ще дойде всеки момент — обади се Въртю.

— Каин ще бъде ли с него?

— Не. — Тя нервно преглътна. — Може ли да те питам нещо?

— Питай.

— Димитри Сокол ще се опита ли отново да ме убие?

— Не.

— Сигурен ли си?

— Кой ти подхвърли тази идея?

— Просто съм любопитна.

— Скитника е бил.

— Истина ли е?

— Казвал ли е някога истината?

— По дяволите! Няма ли да ми отговориш?

Ангела леко обърна главата си към нея.

— Мисля, че вече отговорих на въпроса ти. Щом не ми повярва първия път, едва ли ще го направиш и сега.

Отец Уилям привърши със закуската си, избута чинията настрани и избърса устата си с голяма салфетка.

— Вече съм те предупредил — каза мрачно проповедникът.

— Все още не е късно да размислиш, за теб няма награда.

— Господ е моя пастир, Той вдига ръката ми, Той насочва оръжията ми.

Отец Уилям се изправи на крака и дръжките на лазерните му пистолети проблясваха под изкуствената светлина в бара.

Лунен ромон изведнъж осъзна какво предстоеше да се случи и тръгна към Ангела.

— Не можете да убиете отец Уилям! Той е Божи служител.

— Той сам реши така.

— Отдръпни се, детето ми! — заповяда й проповедникът.

— Не, не можете! — тя се втурна, за да застане помежду им.

Отец Уилям посегна към пистолетите си, но в дясната ръка на Ангела вече се бяха появили три дълги метални остриета. Лунен ромон се опита да го блъсне, но всички те попаднаха в тялото на отец Уилям, преди да е извадил пистолетите си. Той изохка изненадано и се строполи на пода.

Ангела замахна отново и отхвърли Лунен ромон към стената. Момичето падна и остана на мястото си.

— Въртю, виж дали е жива! — заповяда Ангела и се приближи до тялото на отец Уилям. Едно от остриетата стърчеше забито в гърдите му, другото — в дясната му ръка, а последното — в лявата страна на шията му. Въпреки това той все още не беше загубил съзнание. Ангела се наведе и прибра пистолетите му.

— Имаш късмет, дължиш живота си на това дете. Ако стоиш неподвижно, кръвта ти може и да не изтече.

— По-добре ме убий, кучи сине! — просъска отец Уилям. — Защото Бог ми е свидетел, ще те открия и в дълбините на ада да слезеш.

Ангела се усмихна и поклати глава.

— Глупак! — той се наведе и внимателно изтегли остриетата, а после се приближи до Лунен ромон.

— Все още диша, но има голяма подутина на главата — посрещна го Въртю.

— Отдръпни се, сам ще видя.

Ангела се наведе и допря пръстите си до шията на момичето.

— Ще се оправи.

— А отец Уилям?

— И той. Тлъстините му служат като броня.

— Да извикам ли лекар?

— По-късно.

Въртю се наведе над губещия съзнание проповедник.

— Много силно кърви.

— Прави каквото искаш. Аз съм тук, за да говоря със Сантяго — каза Ангела и се върна на стола си.

Въртю Маккензи се поколеба за момент, но после отиде до бара, за да види дали всичко с камерата е наред. Тишината се нарушаваше само от стоновете и проклятията, които издаваше отец Уилям. После вратата се отвори и в бара влезе Сантяго.

— Какво става тук? — попита веднага той и коленичи до проповедника.

— Ти ли си Сантяго? — попита Ангела.

— Аз съм.

— Твоят служител избра много погрешно решение.

— Жив ли е?

Отец Уилям с мъка отвори очи.

— Разбира се. Смятам дори да надживея това творение на Сатаната.

Сантяго забеляза тялото на Лунен ромон.

— Какво си й направил?!

— Тя ще се оправи. — Ангела му посочи стола. — Сядай.

— След малко.

Той отиде до стената и внимателно огледа главата на момичето.

— Това тук може да е фрактура. Г-це Маккензи, телефонирахте ли на лекар?

— Всичко, когато му дойде времето — прекъсна го Ангела. — Трябва да говорим.

Сантяго се приближи към него.

— Искам да ми дадеш думата си, че както и да свърши разговорът ни, няма да ги убиеш.

— Добре, имаш я.

Сантяго въздъхна и седна срещу него.

— Слушам те.

— Предполагам знаеш, че си най-търсения престъпник в галактиката?

— Да. Говори по същество.

— Добре. Ти имаш огромен успех като бандит, а това предполага, че си се сдобил и със сериозни парични суми. Интересувам се дали би изразходил част от тях, за да си осигуриш дълголетие.

— За каква сума говорим?

— Сега наградата е двайсет милиона. Искам трийсет милиона и си тръгвам оттук.

— Трийсет?! — възкликна Въртю. — Ти ми каза само три!

Ангела се усмихна мрачно.

— Не се намесвай. Това са преговори. Какво съм ти казал по-рано е без значение. — Той се обърна към Сантяго. — Цялата сума в брой, преди да си станал от масата.

— Разбирам, че изобщо не си мислил да сключваме сделка — каза Сантяго.

— Напротив, аз държа на думата си. Казах, че ако дойдеш тук, ще ти направя предложение, за да откупиш живота си. Чакам отговора ти.

— Върви по дяволите!

Ангела се протегна и замахна със светкавично движение. Сантяго залитна от стола, падна на земята и от гърлото му шурна кръв. Той беше мъртъв, преди да докосне пода.

Отец Уилям извика, опита се да стане на крака, но не успя, хвана се за гърдите и се отпусна.

Въртю едва се сдържаше да не повърне, а Ангела се изправи и огледа трупа на Сантяго.

— Е, получи твоя репортаж.

— Беше ужасно.

— Ако не знаеш, смъртта винаги е нещо…

Изведнъж в бара отекна изстрел. Ангела залитна, от устата му потече кръв, но той се обърна към вратата.

— Глупак! — каза тихо Каин. — Нима мислиш, че Сантяго може да бъде убит толкова лесно?

Той стреля отново и Ангела падна на колене. Отец Уилям се надигна с усилие на лакти и го посочи с пръст.

— Жалко, глупаво копеле! Не разбра ли, че уби друг човек?

На лицето на Ангела болката се смени с изненада. Той се опита да каже нещо, но не успя. Най-накрая се закашля, изплю кръвта и прошепна:

— Кой тогава е Сантяго?

Каин вдигна нагоре ръката си и му показа буквата „S“, по която имаше засъхнала кръв.

— Сега съм аз.

— Нещастен грешник! Нима не знаеш, че Сантяго не може да умре? — отец Уилям избухна в смях, а после изгуби съзнание.

Ангела се опита да бръкне в джоба на сакото си и в бара отекна още един изстрел. Той падна по очи и повече не помръдна.

Каин се обърна към Въртю.

— Върви да извикаш лекар!

Тя започна да прибира камерата си.

— Остави я!

— Никога! Рискувах живота си за това, което е записано в нея.

— Ще бъде на мястото си, когато се върнеш.

— Тогава защо не мога да я взема сега?

— Искам да съм сигурен, че ще се върнеш. Трябва да говоря с теб.

Въртю погледна първо камерата, после отново към Каин.

— Обещай ми, че няма да я пипаш.

— Обещавам, но ако някой от тях двамата умре, преди да си се върнала, ще те убия.

Въртю се обърна и затича към вратата. Каин прибра пистолета си и за около минута разглежда телата, лежащи по пода. После отиде до бара и си наля чаша уиски.

Въртю се върна след около десет минути, със зачервено от тичането лице.

— Каин, вън се събират много хора.

— Къде е лекарят?

— Казах му, че сам няма да се справи. След малко ще дойде линейка с медицински екип.

— Кога?!

— Всеки момент.

— Остани вътре.

Каин излезе пред бара и се озова срещу двайсетина мъже, които го гледаха подозрително.

— Вътре имахме малко неприятности, но след малко ще дойде линейката и всичко ще бъде наред. А сега ще е най-добре да се приберете по домовете си.

Никой не помръдна.

Каин вдигна дясната си ръка, с раната към тях.

— Моля ви.

Мъжете започнаха да си шушукат и постепенно се разпръснаха. Остана само един по-възрастен човек, който попита дали може да помогне с нещо, но Каин отпрати и него.

— Това наистина беше впечатляващо — посрещна го Въртю, когато той се върна в бара. — Докога мислиш да продължиш с маскарада?

— За какво говориш?

— Докога ще се представяш за Сантяго?

— Аз не се представям — отвърна уверено Каин.

— Какво ще стане с наградата?

— Ще расте още повече. Ангела беше най-силния коз на Демокрацията.

Въртю срещна погледа му и остана учудена от това, което откри там.

— Но ти говориш сериозно!

— Напълно.

— Какво ще стане с моя репортаж?

— Какъв репортаж?

— Имам на запис как Ангела убива Сантяго.

Каин поклати глава.

— Не, имаш на запис как Ангела убива някакъв самозванец.

— Нека по-добре оставим зрителите сами да преценят.

Каин сви рамене.

— Жалко.

— Какво искаш да кажеш?

— Че твоята история свършва дотук. — Въртю го погледна учудено. — Така и не успя да получиш интервю.

— Да, така е.

— А можеше толкова много неща да научиш, достатъчни и за десет репортажа.

— А може би и за книга?

— Кой знае, може би и за книга.

— Ще трябва да помисля върху това.

Вратата се отвори и вътре влезе лекарят, следван от трима санитари.

— Нямаш много време — каза й Каин.

Санитарите бързо пренесоха Лунен ромон и отец Уилям до линейката, а лекарят се приближи до Каин.

— След малко ще се върна за труповете. Първо искам да се погрижа за отец Уилям, загубил е много кръв.

— Върни се само за този — той посочи Ангела. — Другият аз ще го закарам вкъщи.

Лекарят кимна и мълчаливо излезе.

— Отивам да докарам колата си. Докато се върна, трябва да си решила.

Каин се обърна и едва не се сблъска със Скитника.

— Видях, че всички си заминаха и реших, че е време да видя какво става — усмихна се той. — Радвам се, че сте живи.

Скитника заобиколи Каин и огледа двата трупа.

— Гледай ти, и двамата са мъртви! А кои бяха другите две тела, които изнесоха?

— Лунен ромон и отец Уилям. И двамата са само ранени.

— Радвам се да го чуя. Имам слабост към този дебел, стар мъж. — Скитника доволно потри ръце. — Е, ето ни заедно, тримата мускетари. Никой не ни вярваше, но ние все пак успяхме.

— Какво искаш да кажеш?

— Как какво? Ти ще прибереш наградата, Въртю ще напише репортажа си, а за мен ще остане колекцията.

— Няма да стане — сряза го Каин.

Скитника се намръщи.

— Стига глупости, Сонгбърд.

— Името ми не е Сонгбърд.

— Добре де, Себастиан.

— Не познавам такъв човек.

— А как да те наричам тогава?

— Сантяго.

— Сантяго ли?! Какво ти става, защо си толкова отнесен?

— Не е твоя работа, Скитнико.

— Добре, добре. Някой ще ми обясни ли какво стана тук? Нали сключихме сделка и колекцията трябва да е за мен.

— Човекът, с когото си я сключил, вече не съществува.

— А, не така! Опитвате се да ме прецакате, но номерът ви няма да мине. Ти ще вземеш наградата, а аз искам само колекцията.

— Не ме интересува какво искаш.

— Виж, ти го уби, но не можеш да прибереш всичко. Нали сме партньори? Не постъпвай така с мен, Себастиан.

— Името му е Сантяго — намеси се Въртю.

— Сега пък и ти?! Какво ви става на двамата?

— Това е Сантяго, а аз пиша в момента неговата биография.

— Добре, добре. Няма що, велик номер сте измислили! Но няма така лесно да ме изритате. Аз рискувах живота си и трябва да получа нещо.

— Няколко произведения на извънземното изкуство? — предложи услужливо Каин.

— Разбира се. Нищо друго не ме интересува.

— Добре, но после ще си тръгнеш.

— Ами да. Какво да правя тук?

Каин отиде до трупа на Сантяго, свали един от златните му пръстени и го подаде на Скитника.

— Ето, това заслужаваш. А сега, изчезвай.

Скитника огледа пръстена и ядосано го запрати в стената.

— Добре, тръгвам си, но ще им кажа това, което знам.

— Прави каквото искаш.

— Не, този път не блъфирам, Себастиан. Ще кажа на всички, че Сантяго е мъртъв.

— И само след седмица, когато някой военен конвой бъде атакуван, никой няма да ти вярва.

Скитника ядосано тръгна към вратата.

— Все още нищо не е свършило.

— И аз мисля така, Скитнико. Сигурен съм, че пак ще се видим, а и нали ти ще ме защитаваш.

— За какво, по дяволите, говориш?!

— За главата ми има награда от двайсет милиона. Ако някой ловец се насочи насам, ще предположа, че ти си го изпратил.

— Но това е лудост! Не мога да контролирам действията на всеки проклет ловец.

— Ще откриеш някакъв начин. Ти си способен човек.

Скитника се готвеше да протестира, но изведнъж лицето му се преобрази и той се обърна към Въртю.

— Скъпа, и ти ли ще продължиш да участваш в този театър?

— За какво говориш?

— Чудесно. Днес никой не може да ме разбере! Знам, че си похарчила повечето пари от аванса си, а от репортажа си ще спечелиш повече слава, отколкото пари.

— Какво предлагаш?

Лицето на Скитника грейна от широката му усмивка.

— Имам няколко оферти, особено за способна журналистка като теб.

— Ще говорим за това по-късно — отговори Въртю със зле прикрит интерес.

— Аз ще остана в хотела още няколко дни. Сантяго има ли нещо против?

— Два дни.

— Е, ако няма възражения, мисля да ви напусна. Приятно ми беше да бъда в компанията на такива симпатични и честни хора.

— Съмнявам се, че чувствата ни са взаимни — каза Каин.

— Знаеш ли, страхувах се, че ще го убиеш — призна Въртю, когато Скитника излезе от бара.

— Каин можеше да го направи, но не и Сантяго.

— Не мислиш ли, че ще каже на армията къде е базата ти?

— Не, защото така колекцията на Сантяго ще бъде конфискувана от Демокрацията, а той трудно би преживял такова нещо.

Каин и Въртю натовариха тялото на Сантяго в колата и тръгнаха по прашния, селски път към фермата. Хасинто ги посрещна на верандата и докато Въртю остана в къщата, двамата мъже продължиха надолу към долчинката край езерото, където вече имаше изкопан трети гроб.

— Той обичаше това място — каза Хасинто, когато тялото беше покрито с пръст. — Красиво е, нали?

Каин кимна, загледан мълчаливо в трите купчини пръст.

— Все пак той може би беше най-добър.

— Ловец ли беше?

— Не, колонист. Дошъл е тук преди двайсет години. С още няколко мъже е построил „Барликорн“.

— А другият преди него?

— Професор по извънземна филология, знаел е шест езика.

— И е играел шах.

— Бил е един от най-добрите — усмихна се Хасинто.

Каин застана под сянката на ниско, разкривено дърво.

— Когато ме погребваш, искам да бъде точно на това място.

— Сантяго не може да умре.

— Знам това, но не забравяй какво съм ти казал. Изкопай гроба ми точно под това дърво.

— Добре.

— А сега върви в къщата, ще дойда след малко.

Хасинто кимна и пое по обратния път. Каин седна на пейката и стоя повече от половин час, загледан в купчината прясна пръст. Когато се върна, Въртю вече го очакваше с готова камера.

— Готов ли си?

— След минута, ще кажа нещо на Хасинто. Има и едно условие — няма да снимаш лицето, а само дясната ми ръка. Съгласна ли си?

— Естествено. Това може да удължи работата ми като твой биограф.

— Радвам се, че взаимно се разбираме.

Каин влезе в дневната и поиска от Хасинто информация за Уинстън Кчанга.

— Засега нямаме отговор от тях.

— А Демокрацията все още е блокирала сметките на Бортай?

Хасинто потвърди с кимване.

— Добре, задай курс на кораба ми към бърлогата на Кчанга. Утре заминавам за там.

— Да, Сантяго.

Каин се върна на верандата.

— Е, можем да започнем.

Въртю включи камерата, насочена към ръцете му.

— Първият ми въпрос е, за какво се бори вашето движение?

— Движение ли?! Не знам за никакво движение. Всичко, което ме интересува, са парите. — Въртю отвори уста, за да протестира и той й направи знак да мълчи. — Но бих могъл да ви разкажа как убих и ограбих седемнайсет колонисти на Силвърблу.

Въртю се усмихна доволна, а Сантяго започна да разказва за едно от най-кървавите престъпления, които Галактиката беше виждала.

Епилог

Някои казват, че са стотици,

други много повече дори.

Важното е, че ще живее вечно

славният бандитски командир.

Това бил последния стих, който Черния Орфей написал. Малко след като завършил сагата си, той се приземил на четвъртата планета на системата Бета Сантори — прекрасен свят с пасторални зелени поля, кристално чисти потоци и високи до небето стари дървета. Още щом корабът му докоснал повърхността, Орфей решил да остане и да прекара живота си тук, като единствен обитател на това райско кътче. Той нарекъл планетата Евридика.

Разбира се, животът на Границата продължи да тече и без Черния Орфей.

Джеронимо Джентри, Горкия Йорик и Джонатан Стърн напуснаха този свят още през следващата година. Първият поради старост, вторият от свръхдоза семена на алфанела, а третият от презасищане с грехове, за които още няма имена.

Саргасовата роза остана самотна и разочарована жена до края на живота си и вечно проклинаше Себастиан Каин, че не е изпълнил обещанието си. Черепотрошача Мърчисън загуби неофициалната си титла, върна си и накрая се отказа от борбата.

Макдугъл Миротвореца уби Куентин Сисеро и Кармела Спаркс, а после потъна дълбоко в сърцето на галактиката, за да търси Сантяго. Димитри Сокол бе назначен за посланик на Лодин XI, остана там две години и след като вече много хора му бяха задължени, се премести на Делурос VIII, където получи отговорен пост в правителството.

Отец Уилям бавно се възстанови от раните си, но остана почти шест месеца в болница. Той постоянно заплашваше лекарите с Божия гняв, защото те не го изписаха, докато не загуби половината от теглото си. Когато най-после излезе, апетитът му се утрои, но му липсваше предишната енергия и той предпочете да стане пастор на единствената църква в Сейф Харбър.

Колкото до Скитника, те наистина бяха известно време заедно с Въртю Маккензи, но после отново се разделиха, този път завинаги. Веселия Скитник се завърна на Голдънрод, но ентусиазмът му да притежава най-голямата колекция на галактиката беше отслабнал. Едва след няколко години той събра нова шайка главорези, който му донесоха и няколко наистина безценни експоната.

Въртю Маккензи се завърна триумфално в Демокрацията, която преди беше напуснала по принуда. Серията интервюта и издадената по-късно биографична книга за най-известния бандит й донесоха три награди, слава и много пари. През една, две години тя прескачаше до Границата, за да получи пресни новини от самия източник и никога не се върна с празни ръце. След това започна да пие, да спи с много мъже, пръсна по-голямата част от спечеленото, но нали точно затова й бяха тези пари.

Каин продължи мисията си още девет години. Правеше доста пари от своите нелегални предприятия, а после ги даваше за най-нуждаещите се и пострадали от Демокрацията хора. Той участваше в тези битки, които беше сигурен, че ще спечели и славата на Сантяго се разнесе далеч зад Границата.

Чувстваше, че краят му е близо и разчиташе да падне в ръцете на Макдугъл, но го застреля Джони Уан-Ноут, а това беше едва деветото му убийство. Каин седеше на верандата и така и не разбра какво стана, защото Джони стреля отдалеч с лазерната си пушка. Той не можа да стигне до кораба си, защото селяните го причакаха и го убиха.

На другата сутрин в долината до езерото имаше още един гроб без паметна плоча или кръст. Беше точно под ниското дърво, както беше пожелал Каин.

Късно вечерта Лунен ромон дойде пеш от града. Висок, строен мъж с бял кичур в косата я посрещна на верандата.

— Добър вечер. Какво обичате?

— Дойдох да се срещна със Сантяго.

— Защо?

— През целия си живот съм била барманка, отец Уилям ми каза, че е време да направя нещо по-значимо. — Момичето се смути и неловко сведе глава. — Каза още, че Сантяго може би ще ми помогне.

— Твърде вероятно е.

— Добре, къде мога да го открия? — попита Лунен ромон.

— Ела, детето ми. — Мъжът я прегърна с дясната си, бинтована ръка. — Аз съм Сантяго.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.